Цончо Родев
Погребаният град

chitanka.info

На д-р Андрей Дворски

Събитието, за което се разказва в следващите страници, положително е познато на повечето от читателите. И тъй като напоследък то се превърна в постоянна злободневна тема за разговори и коментарии (без да споменаваме безкрайните разкрасявания на истината, които се носят упорито от уста на уста), а същевременно отговорните институти, които биха могли да осветлят случая пред нашата общественост, необяснимо мълчат, ние се постарахме да дадем на читателите възможната най-точна информация. За целта се обърнахме към тримата главни герои на събитието. От тях очаквахме един колективно написан подробен отчет, но вместо него те ни предадоха три, в които всеки един от тримата разказваше за случката и откритието така, както го е видял и преценил през собствените си очи. След известно колебание ние решихме да запазим тази разноликост на материала, като си позволихме само да разделим отчетите на части и с незначително съкращение на повторенията да ги подредим като глави на единен разказ. Заглавията на главите са измислени от нас.

Използуваме случая да се извиним на тримата автори за малката преработка и съкращенията в материалите им.

Зеленият базалт

Евгени:

Забелязали ли сте, че съществуват хора, които са просто лишени от дарбата да бездействуват и за които dolce far niente[1] е непознато състояние? Такива хора са опасни. Отнемете ли работата им, те са способни да измислят какви ли не щуротии, но да запълнят бясната си нужда за деятелност. Уви, по всичко изглежда, че аз съм точно от тази категория хора и точно в такова положение изпаднах на 17 октомври. Нямам никаква склонност към съзерцание, сондата щеше да бъде спряна до понеделник сутринта, а пристанището на Каварна е последното място на света, което може да предложи някакво развлечение на един външен човек. Затова само един час след принудителното ми оставане аз вече бях в такова състояние, като че ли страдах от копривна треска.

За да запълня времето си, реших отново — за кой ли път вече? — да отида да прегледам сондата.

Но преди да продължа, нека ви дам накратко някои подробности за работата ми — без тях много от последвалите събития биха се оказали неразбираеми. Аз съм от състава на геоложката група, която преди няколко години откри първия български нефт при село Тюленово, а сега изследвах околностите на находището, за да търся нови залежи на земно масло. Сондата, която споменах, е лично мое дело и, струва ми се, имам известно право на законна гордост — тя е първата българска сонда, построена направо във водата. Издигната е на сто и шестдесет метра югоизточно от пирса[2] на Каварненското пристанище и под нея има хубави осем метра вода — едно значително постижение на инженерското изкуство, особено като се има предвид, че морето при Каварна не е от най-кротките. Но кулата ми е изчислена отлично и дори шквалът[3], който вилня на 13 октомври, не можа да я прекатури.

Та, както казах, аз натоварих на мауната[4] леководолазния си апарат и неопреновия костюм[5], изгребах до сондата, спуснах се на дъното и още веднъж прегледах всичко — котвите, понтона[6], състоянието на пробойната и свредела, измерих ъгъла на тръбите. Но всичко беше в ред, а в такива случаи човек, колкото и да се мотае, не може дълго да си измисля работа.

Върнах се на брега и отидох в помещението, което Управлението на риболова бе отстъпило за склад и канцелария на сондажната група. Залових се отново да разгледам земните проби, извадени досега от недрата на земята — напълно ненужна работа, като се има предвид, че всички тези проби бяха многократно разглеждани, описани в съответните дневници и протоколи и изследвани в лабораторията. И точно когато разглеждах парчето зелен базалт, което сондата извади от шестметровата дълбочина (без да се брои дебелината на водния пласт над дъното), имах глупавото хрумване да направя един шеговит подарък на моя приятел Страшо.

Досега ме разпитваха най-малко една дузина журналисти, кой от кой по-жаден за сензации, и всички се залавяха все за това мое хрумване — защо ми е дошло на ум да изпращам осемкилограмовия базалтов къс в София. Трябва да похваля усилията им да изтръгнат от мене дума за нещо изключително, неимоверно, фантастично; един ми подсказваше думата „интуиция“, друг — „гениално прозрение“, трети — „някакво необяснимо съмнение“, четвърти ми напомняше ябълката на Нютон и така нататък и така нататък. Абсолютно на всички аз отговарях с простата истина — че в момента дяволски много скучаех и че просто исках да се пошегувам с техния колега от София Страхил Смилов. Но въпреки това впоследствие във вестниците прочетох такива небивалици, такива гръмки измислици, чути уж от самия мене, че просто ме досрамя за недобросъвестността на тези съчинители.

Базалтът представляваше цилиндър с диаметър десет сантиметра (колкото е диаметърът на сондажната тръба) и дължина около шестдесет сантиметра. Единствената особеност на камъка беше неговият цвят — той нямаше онази мръсна масленозелена окраска, както повечето наши базалти, а беше с матово нежна зеленина („с цвят на некосена ливада“, както го нарече един от журналистите), полупрозрачен, сякаш беше цилиндър, излян от стъкло.

Поставих базалта в едно сандъче, написах отгоре адреса на Страхил Смилов, а вътре прибавих едно кратко писмо приблизително със следното съдържание:

„Исках да ти пратя паламуд или скумрия, но онзиденшната буря прогони рибата, някъде дълбоко в царството на Нептун. Затова пък ти пращам това камъче — то има цвят на рибешка перка и за човек с въображение като твоето вярвам ще има не по-малка цена от няколко солени риби.“

Пак повтарям: всичко това не беше нищо повече от идиотска приумица на човек, който умира от досада. Представях си как Страшо получава съобщението от пощата, как във въображението си чува цвъртенето на рибата и долавя миризмата, която се носи от скарата, как се огъва под килограмите на колета и накрая — как носът му увисва при вида на камъка. Представях си всичко това и, да призная откровено, мисълта, че ще стоваря част от досадата си върху чужди плещи, ми доставяше някакво злорадо задоволство.

Минаха десетина дни, в които аз напълно забравих и досадата, и камъка, и колета до Страшо. И изведнъж получих телеграма:

„Евгени Белинов, геологическа експедиция, пристанище Каварна. Колетът получен. Точка. Важно откритие. Точка. Съобщи телеграфически пълни подробности. Страшо.“

Ех, какъв шегобиец е това момче! Представете си само: „важно откритие“, направено от него, журналиста, по един камък, изпратен му от мене, геолога! Така, както през пролетта той успя да подлуди хората със статиите си за разни древни ръкописи, сега се опитваше със същите средства да отмъсти за разочарованието си от колета, като ми „пущаше муха“ за някакви открития. О, не, драги. На мен тези не минават!

И побързах да му отговоря:

„Направени нови важни открития. Точка. Шест черупки от миди. Точка. Щипка от рак. Точка. Ако искаш, ела да ги видиш.“

Но след още три дни — на 30 октомври сутринта ме повикаха в канцеларията, където ме чакал гост от София.

Отидох. Беше Страхил. Имаше най-сериозното изражение, което някога съм виждал на лицето му.

[1] Приятно бездействие (ит.). ↑

[2] Пирс — лек пристанищен мост, изграден върху набити в дъното греди. ↑

[3] Шквал — краткотраен (обикновено до половин час), но много силен вятър, който предизвиква опасни морски бури. ↑

[4] Мауна — голяма лодка за пренасяне стоки до параход, който не може да приближи пристанището. ↑

[5] Топлозащитен водолазен костюм от неопрен — пореста материя, устойчива на въздействието на морската вода и слънчевите лъчи. ↑

[6] Понтон — лодка или друг плаващ съд за закрепване върху него на мост или друго съоръжение. ↑

Другарят Божилов разчита буквата „гама“

Страшо:

Нямаше нужда да вдигна глава, за да разбера кой беше влязъл — когато се появява другарят Божилов, нашият заместник главен редактор, не само колегите ми, но и цветята във вазата увяхват… Престорих се на вдълбочен в ръкописа пред мене — винаги е полезно човек да се показва пред шефовете си като сериозен работник. Божилов полека прекоси стаята и спря пред бюрото ми.

— Какво е това, Смилов?

Проследих погледа му. Божилов гледаше камъка „с цвят на рибешка перка“ на бюрото ми. После го взе, повдигна го и се изкриви под тежестта му.

— Нищо особено — казах безразлично. — Това е смарагдът от венчалния пръстен на Клеопатра.

— Хмм — изсумтя Божилов и този звук съвсем не приличаше на ласкаво мърморене на котенце.

— Но аз не го използувам за украшение — продължих. — На мен ми служи като последен аргумент в споровете с особено настойчивите автори.

Божилов пое в дробовете си три литра въздух и ги прецеди като едно безконечно и злокобно „хмммм“ през мустаците си. Едва сега си спомних, че той няма никакво чувство за хумор — това може да се провери и от книгата със заповедите за наказания.

Но буря не последва. Може би Божилов изобщо не ме чу — така сериозно изучаваше той зеления камък.

— Откъде имате този базалт? — попита той по едно време.

— За пръв път чувам, че е базалт — отговорих. — В моя инвентарен списък това се води като рибешка опашка. — После благоразумно побързах да добавя: — Изпрати ми го от Каварна един приятел геолог.

— Защо?

— Ей така, подарък.

— Писа ли ви нещо по този повод?

— Че нямало паламуд и затова ми праща камък. За да е смахнат, човек не трябва да е непременно журналист, артист или художник.

Божилов остави пак камъка на бюрото ми, но този път по-близо до прозореца, наведе се над него и продължи да го изучава. Помня, че в този момент плешивата му глава блестеше като стъклото на електрическа крушка.

В стаята бяхме останали само двама: колегите ми предвидливо се бяха изнизали през вратата. Няколко минути не проговорихме. Най-сетне Божилов се изправи, изсумтя по навик и каза:

— Този камък е част от древногръцка колона. Забелязахте ли това тука?

Той ми сочеше едната основа на цилиндъра. По нея имаше някакви неясни грапавини.

— Не виждам нищо особено.

— Това е гръцката буква „гама“ — обясни той, като прекара пръст по очертанията на буквата. — На колоната е бил издялан надпис и тук случайно се е запазила една буква. Може би знаете, че в древността най-важните договори и съобщения са били гравирани с длето върху плочи и колони?

Очевидно искаше да ме уязви. Затова не му останах длъжен:

— С длето ли? Защо не са използували пишещите си машини?

Отново замълчахме. По нервното помръдване на четинестите мустаци разбрах, че Божилов мислеше напрегнато.

— Слушайте, Смилов — каза той най-после. — Ще ви възложа една задача, която е точно подходяща за вас. (Помислих си: „Охо, Божилов прави комплименти! Играта взема сериозни размери!“) В този камък подушвам нещо твърде необикновено. Всеки античен надпис сам по себе си представлява важна находка. Но в този случай перспективите са още по-примамливи, понеже, хм, надписът не е издялан на варовик или мрамор, а върху базалт. Доколкото ми е известно, у нас не са намирани надписи върху базалт. Те изобщо се срещат твърде рядко. Ако не греша — само в Египет. И за да избере този рядък материал, древният писач положително е имал да каже нещо особено важно.

— Всичко това е много хубаво — отговорих, — само не виждам какво общо има с мене. И аз съм писач, но използувам хартия, а не камък.

— Вие трябва да намерите тази колона, Смилов. Ако вашият приятел я е разкопал, вие ще я фотографирате, ще се погрижите някой добър познавач на гръцкия език да разчете надписа и всичко това ще публикуваме в списанието. Ако колоната още е в земята, толкова по-добре. Вие ще се погрижите да я изкопаете и, хм, тогава ще направите всичко останало. — Изглежда Божилов забеляза слисания ми поглед, защото поясни: — Ние сме научно-популярно списание, Смилов, а нищо не издига реномето на едно научно-популярно списание така, както едно откритие, направено от самата редакция.

Може заместник-главният да е проклет като свекърва и дребнав като фелдфебел, но не може да му се отрече, че е вестникар до мозъка на костите си. Той не е от онези журналисти, които се задоволяват да преписват бюлетина на БТА, а умее не само да гони новината, но и сам да я създава. Сигурен съм, че ако не беше така, нашето списание нямаше да има сегашния си многохиляден тираж или дори отдавна „би предало богу дух“. Ето сега Божилов отново измисли един от своите великолепни удари.

— Но аз не разбирам нищо от археология — казах — и при това…

Но с него е излишно да се спори:

— Мисля, че няма какво повече да говорим, Смилов. Давам ви петнадесет дни, за да се справите, хм, с тази задача. Ще наредя на касиера да ви достави, хм, необходимите средства.

Нямаше място за избор. Трябваше да се заловя за работа.

Пратих телеграма на Евгени, в която го питах за подробности, но тази земекопна машина, наречена по погрешка инженер Белинов, не е в състояние да различи истината от шегата и ми отговори с един куп глупости за разни мидени черупки и рачешки щипци. Затова в едно хубаво слънчево утро аз се озовах в пристанището на Каварна.

Евгени не можа да ми даде никакви подробности. Парчето базалт било извадено от неговата сонда, с която той се гордееше като дявол, от десетина метра дълбочина под морското дъно и тъй като от геоложка гледна точка нямало особена стойност, Евгени изобщо не проявил никакъв интерес към него. Разказах му за откритието на Божилов, показах му буквата „гама“ върху зеления базалт, който в куфара ми отново измина пътя от София до Каварна, но и това не събуди интереса му. А когато му казах за намерението си да извадя колоната, той недоверчиво поклати глава:

— Това не е лъжица за твоята уста, Страшо. Над колоната, ако това наистина е колона, има шест метра пясък и наноси и още осем метра вода. Как си представяш това изваждане? Отиваш в магазина и казваш: „Завийте ми, моля, тази колона“, така ли?

— Обещай, че няма да ми пречиш, а другото остави на мене.

— Не само, че няма да ти преча, но, доколкото мога, и ще ти помагам. И все пак се съмнявам в успеха на тази операция…

Обадих се по телефона на другаря Божилов и му обясних затрудненията. Той обаче е от тези хора, които, веднъж захванали се за нещо, лесно не се отказват.

— Толкова по-добре! — каза той. — Така и заслугите на списанието ще бъдат по-големи.

— Ами ако се окаже, че не е никаква колона?

— Какво друго би могло да бъде?

— Например клечка за зъби на човек от каменната ера. — Мълчание. Навярно Божилов търсеше най-острата дума от речника си. — Е, какво — запитах, — при това положение да продължавам ли работата?

— Остават ви още само дванадесет дни. Ако на тринадесетия не сте готов, можете да помолите вашия приятел инженера да ви остави на работа при себе си…

— Но задачата става много сложна! Ще имам нужда от съответна литература.

— Археологическа?

— Не, от онзи вид илюстрована литература, на всяка страница от която има заглавие: Българска народна банка.

— Колко?

— Мисля, на първо време поне триста…

— „На първо време“ и „поне“! Хмм, ще ви ги пратя, но… опичайте си ума, Смилов…

Разбира се, работата не свърши в дванадесет дни, а продължи почти месец. Няма да я описвам подробно. Ще ви кажа само, че се наложи да ангажирам специален водолазен катер от АСО[1] — Варна, с четирима юначаги водолази, че почти три седмици не слязох от катера, а спях и се храних в кубрика[2] му, че още два пъти трябваше да говоря на тема парични знаци с Божилов и след всеки разговор гласът му ставаше все по-миньорен и че водолазите прекараха общо около четиристотин часа под водата, а земесмукателната им помпа изхвърли няколко десетки тона тиня и пясък, докато дойде онзи желан ден, когато винчът на катера заскърца под тежестта на зеления камък.

Едва когато колоната с хиляди мъки бе пренесена в склада на Евгени, можах спокойно да я разгледам. Предположението на Божилов отговаряше само три четвърти на истината. Това действително бе гладко полирана базалтова колона с диаметър около шестдесет сантиметра и дължина приблизително два метра и половина, с издълбани по нея красиви букви. Казвам — три четвърти от истината, защото колоната изглеждаше някак си недонаправена. Единият й край (долният, както разбрах по-късно) завършваше с голям необработен къс базалт, безформена маса, която в съседство със стройната колона приличаше на някакъв отвратителен тумор. От пръв поглед можеше да се помисли, че този „тумор“ беше оставен нарочно, за да бъде забит в земята и да послужи за масивна основа на колоната. Но при по-внимателно вглеждане това впечатление бързо изчезваше. Безформената маса пресичаше по диагонал долния край на колоната и под нея се губеха част от буквите на надписа. Не ме разбирайте грешно! Това не беше друг камък, който притискаше част от колоната, не. Колоната с надписа и онова, което нарекох „тумор“, представляваха единен къс базалт. Но докато в единия си край този къс беше обработен с много любов и умение, другият край изглеждаше като заоблена буца базалт, разкривена и грозна, сякаш някакви гигантски ръце се бяха забавлявали да мачкат тази част на колоната като пластелин.

Но по онова време тези подробности не ме интересуваха. Аз бях изпълнил най-тежката част от задачата си. Извадих „рибешката опашка“ от куфара и я поставих в дупката, която пронизваше стройния зелен корпус на колоната — парчето прилягаше напълно, като ръка в ръкавица. Това щеше да бъде абсолютно доказателство пред Божилов, че съм свършил работата си и съм извадил точно същата колона, която той ме бе пратил да търся.

Седнах на едно столче, запалих цигара и с вид на победител подпрях крака на колоната. Едва тогава забелязах странното поведение на Евгени. Улисан, забравил всичко наоколо, с изпънато от напрежение лице, моят приятел изучаваше извадената от морското дъно находка. Но да не мислите, че, се беше заловил да изучава надписа? О, не! Вниманието му бе привлечено не от колоната, а от „тумора“, по-точно — от границата между колоната и „тумора“. Той я изследваше с такова задълбочение, като че ли това беше някакво микроскопично кристалче, а не камък от тон и половина.

— Е, какво, инженере? — подхвърлих. — Да не би надписът да казва къде има скрит нефт?

Той ме погледна с разсеяни очи:

— Надписът? Ах, да, надписът… — Евгени твърде бавно се откъсваше от мислите си. — Не, разглеждах камъка.

— Какво толкова ще го разглеждаш? — подразних го аз. — Камъче с цвета на рибешка опашка и за човек с въображение като твоето…

Засмя се и не отговори. Седна до мене, запуши и си придаде вид на човек незаинтересуван към околното, обаче пулсиращата артерия на челото му издаваше, че продължава да мисли напрегнато.

— Какво смяташ да правиш сега? — попита той по едно време.

— Остава ми много малко. Трябва да намеря човек, който да разчете надписа, да направя хубави снимки на колоната и накрая да организирам едно помпозно предаване на рядкото археологическо откритие на някой музей, в което да има речи, гръмки думи и така нататък.

Евгени ме слушаше, но виждаше се, че мисли за друго.

— Мога да ти предложа нещо за първата част на програмата ти.

— Някой археолог от Варненския музей? Не, благодаря. Той така ще се ядоса, дето съм нарушил периметъра им, че ще провали третата част на програмата.

— Имах предвид друго. Тук, съвсем наблизо, сега работи един отличен археолог и при това не е от Варна. Казва се Камен Страшимиров.

— Камен Страшимиров? Не е ли този, който при Калиакра?…

— Именно — прекъсна ме Евгени. — От два месеца Камен Страшимиров ръководи разкопките на нос Калиакра. Не го познавам лично, но, доколкото съм чувал, в него можеш да имаш пълно доверие.

[1] Аварийно-спасителен отдел при Български морски флот. ↑

[2] Кубрик — общо спално помещение на кораб, на който няма отделни каюти. ↑

Старите летописи разказват

Камен:

В края на ноември времето така се развали, че продължаването на работата стана безсмислено и опасно. Затова аз обявих първия етап на разкопките за завършен, разпуснах работниците до следващата пролет, а сам останах още няколко дни при моите стари приятели от даляна на Суджас. След напрегнатата двумесечна работа имах нужда от почивка и спокойствие, за да подготвя доклада си за хода на разкопките. А никъде в България няма по-подходящо място за почивка и съсредоточение от рибарската хижа на Суджас и по-внимателни домакини от бай Теньо Слабака и неговата „тайфа“.

В една мрачна утрин, в която свъсените дъждовни облаци придаваха на морето неприветлив, оловносив отблясък, аз бях излязъл да се разходя нагоре по пътеката над хижата и неочаквано срещу мене се зададоха двама непознати мъже. Разгледах ги — тук, на Суджас, рядко идват чужди хора. Единият, облечен в топла ватенка, чийто истински цвят се губеше под многобройните петна от машинно масло, беше светлокос, синеок, с хубаво и малко меланхолично лице. Другият, който трепереше неудържимо под тънкия си шлифер, имаше мургаво, тясно и дълго лице, подвижни хитри очи и припрени движения.

Спряха на няколко крачки от мене и мургавият попита:

— Вие от даляна ли сте?

— Може да се каже — отговорих. — Какво ви трябва?

— Казаха ни, че тук бил археологът Камен Страшимиров. Да сте чували нещо за него?

— Чувал съм доста често. Камен Страшимиров е пред вас.

Мургавият недоверчиво изгледа изцапаните ми работни дрехи, другият спря пълен с любопитство поглед на лицето ми.

Запознахме се. Светлокосият беше инженер-геолог, спътникът му, който продължаваше да трепери от студ — журналист. Последното обстоятелство веднага развали настроението ми: от една година, откакто направих откритието при Калиакра, журналистите търчаха по петите ми като глутница изгладнели вълци по дирите на елен и не ми даваха нито ден спокойствие. Ето че сега откриха и това мое тихо убежище…

Въздъхнах и ги поканих в стаичката, която рибарите бяха оставили на мое разположение. Мислено изреждах стереотипните въпроси, които щяха да последват: „Как попаднахте на…“, „Какво изпитахте, когато…“, „Какво ще бъде значението…“

Но трябва да призная, че този път се излъгах. След няколко банални приказки, в които инженерът изобщо не отвори уста, Страхил Смилов запита:

— Извинете неосведомеността ми, но кое е по-важно за археологията — гърне със злато или древен надпис?

— Трудно е да се отговори — усмихнах се аз. — При един случай — едното, при друг — другото.

— От какво зависи предпочитанието?

— От научните изводи, които могат да се направят въз основа на находката. Ако, да речем, гърнето със злато ще подскаже на историка неизвестни досега търговски връзки на България и Египет от девети век, а надписът има съдържание „О, пътниче, тук почива Ксенандър, син на Хекатодор, мъж умен, благочестив и от добър род, грабнат от смъртта далеч от неговата съпруга“, то естествено значението на златото ще бъде много по-голямо.

— Може ли да се случи и обратното?

— Много често. Дайте ми например един каменен надпис с договор между одесосци и далечната им прародина Милет и поставете до него пълна делва със златни монети на Сюлейман Великолепни, аз ще се нахвърля на надписа и няма да погледна златото.

В очите на журналиста трепна тържество и радостна възбуда.

— Тъкмо по повод на един древен надпис сме дошли при вас — каза той. — Бихте ли се съгласили да дойдете с нас и да разчетете текста на надписа, но без да претендирате за предимство при публикуването му?

Условието ми прозвуча неприятно. Имаше нещо прекалено сметкаджийско и хитруващо в него. Насилих се да не покажа раздразнението си и попитах:

— Какъв е този надпис?

— Нямам никаква представа — чистосърдечно призна Смилов и с тези прости думи отведнъж пропъди яда ми. Изобщо той беше от онези хора, които съвсем естествено стават само за минута на „ти“ със събеседниците си. — Надписът е на гръцки, а аз зная само две гръцки букви — „алфа“ и „гама“. При това втората научих едва преди месец…

Засмях се:

— „Graecum est, non legitur“.

— Моля? — каза той, без да трепне.

— „По гръцки е, не се чете“ — преведох аз. — Така казвали и пишели средновековните монаси, които не са били „на ти“ с гръцкия език. Впрочем сега си спомням откъде ми е известно вашето име. Не беше ли свързано то именно със старогръцки текстове?

Той се ухили. Страхил Смилов беше на около тридесет години, спортната му фигура — на не повече от двадесет, а усмивката му сега тръгваше на училище.

— Така е — въздъхна той комично. — Ние, журналистите, пишем най-добре за онова, което най-малко познаваме.

Извадих бутилката сливова, която „тайфата“ пазеше само за специални гости, почерпихме се и от това разговорът тръгна още по-леко.

— Разкажете ми повече за надписа, който ви доведе при мене.

И Страхил Смилов ми разказа. Това беше дълга и малко фантастична история, в която бяха невъобразимо преплетени сонди, базалт, рибешки опашки, строги заместник-главни редактори, водолази и интересите на неговото списание.

— Така или иначе, извадихме колоната — завърши той. — Извадихме я и оттогава моят приятел Евгени е ням като адвокат, на когото не са изплатили хонорара, а от постоянното пулене лицето му стана кръгло и плоско като палачинка.

— Пропуснахте да ми кажете само едно: къде намерихте тази колона?

— В морето пред пристанището на Каварна.

— Охо! — възкликнах аз неволно.

— Защо „охо“? Какво ви направи толкова силно впечатление?

— Мястото на находката — обясних аз. — При Каварна някога е имало цветущ град, наречен Бизоне. Преди няколко години една подводна археологическа експедиция, от варненски леководолази изследва района на пристанището, но, доколкото си спомням, нямаше вашето щастие.

— Кажете ни нещо повече за това — помоли Смилов.

— За града или за експедицията?

— За града. Трябва да ви призная, че за мен историята винаги е била една дама, която упорито е оставала равнодушна на ухажванията ми. Така си и останахме чужди един на друг…

— В такъв случай ще трябва да се въоръжите с търпение.

— Разчитайте на нас… особено ако оставите бутилката на масата…

Ето как се наложи да изнеса една съвсем импровизирана лекция върху историята на нашето крайбрежие.

— Няма да ви разказвам за първите поселения по крайбрежието. Тук е живял още предисторическият човек, после са нахлули многобройните тракийски племена. Това все още не ви интересува. Ще ви занимая повече с онзи период, който е прието да се нарича „гръцка колонизация“. — Облегнах лакти на масата и се наведох към събеседниците си. Страхил Смилов ме слушаше внимателно и съсредоточено, Евгени Белинов гледаше с разсеяни очи към някаква далечна точка. — Периодът на гръцката колонизация е започнал в седми век преди нашата ера и е продължил няколко столетия. За някои от полисите, както тогава са наричали основаните градове-държави, например Аполония, Месамбрия, Одесос, Анхиало,[1] ние имаме многобройни сведения, че са били цъфтящи културни, икономически и военни центрове, средища на античната цивилизация. Но следва ли оттук да правим извода, че другите основани полиси, които знаем само по име или пък дори името им не е пощадено от забравата, са били някакви незначителни селища? Няма ли така да бъдем несправедливи, да речем, към Навлох, който се е намирал при днешното село Обзор, към Тиризис, издигал се тук на скалистия нос пред очите ни, към Дионисополис — сегашния Балчик, или към онези непознати по име колонии, които са се намирали на мястото на днешните Атия, Мичурин или Ахтопол? Не, под праха на забравата, натрупан от вековете, може би се крият не по-малко величествени старини.

Журналистът жадно поглъщаше всяка моя дума, но личеше, че не разбира връзката между моя увод и неговата колона.

— Бизоне е точно един от тези онеправдани от историята градове, — продължих аз. — За него се знае малко или по-скоро — почти нищо. Кой го е основал, кога, какви са големите моменти от неговата история — всичко това е тайна на вековете. Името на Бизоне е споменато само във връзка с неуспелия поход на Буребиста, царя на даките, към нашето северно черноморско крайбрежие някъде около средата на първото столетие преди нашата ера, скоро преди градът да загине от земетресение.

— Какво?

Изненадах се. Това кратко „какво“ не беше казано, а изстреляно от Евгени Белинов — може би първата дума, която той произнасяше в този ден.

— Казах земетресение — повторих аз. — Има абсолютно сигурни данни, че стотици години преди Скопие, Лисабон или Порт Роял, градът Бизоне е бил унищожен от земетръс.

— Това е невъзможно.

Раздразних се. Мнозина не причисляват историята към тъй наречените „точни науки“, но някои данни от нея са известни абсолютно точно.

— И все пак е така — настоях. — Бизоне е разрушен от земетръс около началото на нашето летоброене.

— Това е невъзможно — упорито натърти за втори път Белинов. — Вие сте историк и говорите онова, което пише в книгите, а аз съм геолог, който ви говори това, което пише в земята, и който вече пет години изследва тази област на страната. Тук не е земетръсен район. Градът Бизоне не е могъл да бъде унищожен от земетръс.

— Искате да кажете, че тук изобщо не е имало земетръси?

— Не — той махна нетърпеливо ръка, — не ми поставяйте такива евтини капани. Сигурно и местните хора понякога са усещали трусове или са виждали лампите им да се клатят. Но това са отгласи от трусове, които имат епицентър далеч, много далеч от Каварна. За да бъде разрушен напълно или отчасти един град, той трябва да бъде над или много близо до епицентъра на земетръса. А тук не е земетръсна област и нито преди две, нито преди десет хиляди години не е имало унищожителен земетръс. Под това се подписвам и залагам целия си авторитет на геолог.

— В края на краищата тази подробност няма особено значение — примирително рече журналистът, като посегна отново към бутилката.

— Защо? — разпалено възразих аз. — Има неща, които могат да се докажат и краят на Бизоне е едно от тях. — Разрових се из книгите си и извадих един том. — Да видим най-напред какво казва Страбон. Впрочем вие може би не познавате това име, нали?

— Отгатнахте — отговори за двамата Смилов.

— Страбон е велик древен гръцки географ, който в своята седемнадесеттомна „География“ ни е оставил подробно описание на целия античен свят около началото на нашата ера. Та ето какво казва Страбон в седмата си книга: „Между Калатис и Аполония се намира Бизоне, по-голямата част от който е унищожена от земетресения“. Градът Калатис се е намирал на мястото на днешната Мангалия в Румъния; Аполония е старото име на Созопол. Ако погледнете картата на крайбрежието, ще видите, че мястото на Бизоне, за който Страбон недвусмислено казва, че е разрушен от земетръс, е горе-долу при Каварна.

— Разбирам — кимна Смилов. — Работата е ясна.

Евгени Белинов отново бе потънал в разсеяното си съзерцание. То може би ме дразнеше повече, отколкото бъбривостта на журналиста.

— Не бързайте, Смилов. „Бързането е оправдано само когато се гонят бълхи“, казва една индийска поговорка, а аз ще допълня, че най-неуместно е то за науката. Да обърнем сега и римските географи. — Оставих Страбон и намерих книгата, която ми трябваше. — Ето втория том на Помпоний Мела[2]: „Тук бил градът Бизоне, разрушен от земетръс“. Ясно и категорично, нали? Но да продължим, нататък. Плиний Стари[3], за когото положително сте чували, също споменава тази древна колония. Чета ви от книга четвърта, част единадесета: „Имало там и град Бизоне, погълнат от земята; сега на това място се намира Дионисополис, по-рано наричан Крунон.“ Трябва веднага да ви предупредя, че тук Плиний е допуснал грешка. Бизоне не се е намирал на мястото на Дионисополис. Както вече ви казах, Дионисополис, Крунон или Круни, както го наричат други автори, още лежи някъде под днешния Балчик. Това, доколкото си спомням, беше изрично указано от Флавий Ариан[4]. — Отново се зарових в книгите. — Да, имал съм право. Слушайте какво казва Ариан в неговия Периплус: „От Карийското пристанище — то се е намирало при нос Шабла — до Тетрасиада има сто и двадесет стадии. Оттук до Бизоне, пусто място, има шестдесет стадии; от Бизоне до Дионисополис — осемдесет стадии.“ Схващате ли, приятели? Щом като осемдесет стадии делят Бизоне от Дионисополис, ясно е, че Плиний погрешно ги е отъждествявал. И друго нещо. Една стадия има кръгло сто седемдесет и осем метра. Осемдесет стадии са около четиринадесет километра и половина, колкото е разстоянието по въздушна линия от Балчик до Каварна. — Смилов се опита да каже нещо, но аз го изпреварих: — Е, сега ще се съгласите ли с мене, Белинов, че точно на това място е имало град Бизоне и че той е бил разрушен от земетръс?

Инженерът не отговори, но затова пък с двойно по-голяма охота се обади журналистът:

— Всичко това е великолепно, другарю Страшимиров. Но онова, което ни прочетохте от старите летописи, не ви ли изкушава да дойдете с нас до Каварна? Кой знае, може би нашата колона ще разкаже неща, за които дори и моите колеги Страбон, Плиний Стари и… — той не можа да си припомни останалите имена — … както там се казваха, не са чували.

Засмях се. Този човек имаше такъв странен начин на говорене, че просто беше невъзможно едновременно и да го слушаш, и да останеш сериозен.

— Не ме убеждавайте, ще дойда. Това го бях решил още в същия момент, когато споменахте за колоната.

[1] Древните имена съответно на Созопол, Несебър, Варна и Поморие. ↑

[2] Помпоний Мела — от Тингентера (днешна Испания), първи римски географ. През 44 г. от н.е. съставил едно кратко описание на стария свят. ↑

[3] Гай Плиний Секунд, наричан Плиний Стари — крупен римски учен (23–79 г.), автор на „Naturalis historia“ („Естествена история“) в 37 книги, които представляват нещо като енциклопедия на всички научни знания от епохата. ↑

[4] Флавий Ариан (около 95–175 г. от н.е.). В 131 г. написал „Periplus на Черно море“ — доклад до императора Адриан за обиколка на Черно море, направена от Ариан като императорски легат. ↑

Колоната

Страшо:

Докато се връщахме към Каварна, мислех непрекъснато за Евгени. Нещо ставаше с този човек. Познавам го още от казармата, по-късно не една отпуска сме прекарали заедно, но такъв мълчалив и необщителен никога не съм го виждал. И всичко това започна от деня, когато извадихме колоната. Дотогава той беше както обикновено: весел, находчив, с неизменно добро настроение. А сега сякаш бе забравил азбуката или, ако проговореше, това беше, за да направи безсмислен скандал, както например се заяде днес с археолога за земетръсите. Дявол да ги вземе тези земетръси! Като че ли имаше някакво значение дали преди две хиляди години един град е пострадал от земетръс, пожар или война!

И тъй, следобед „джипът“ на геоложката група ни стовари в Каварна — Евгени, Камен Страшимиров и мен. Още преди да тръгнем към Калиакра, ние с Евгени приготвихме колоната „като за пред гости“ — изправихме я и я закрепихме на безформената й част, а в склада подредихме такова осветление, че надписът да бъде осветен отвсякъде и същевременно да личи матовата зелена прозрачност на камъка. Сега избързах напред и запалих всички лампи. И когато Камен Страшимиров прекрачи в склада, колоната изглеждаше така внушително, че той спря поразен и запелтечи несвързано:

— Това… това… Тази колона е нещо невиждано…

Не съм виждал сомнамбул, но мисля, че точно така археологът измина разстоянието до колоната — с протегнати напред ръце и с бавни, тържествени крачки. Приближи се до нея и докато ние с Евгени го наблюдавахме с любопитство отстрани, започна да чете надписа, като продължаваше да възклицава гласно:

— Чудесно!… Невероятно!… Единствено!…

Когато видях, че се готви да прочете надписа за трети път, реших, че е време да се обадя:

— Не бъдете егоист, другарю Страшимиров. Не ни правете повече скомина, а прочетете веднъж на глас.

Той се обърна към нас. Погледът му блуждаеше, като че за пръв път ни виждаше.

— Извинете, какво казахте, другарю Смилов?

— Не е ли много сложно да си говорим на „вие“, и на „другарю еди-кой си“? — попитах аз. — Мен например ми викат Страшо и това ми е напълно достатъчно.

— Много добре — усмихна се той. — А моите най-стари приятели ме наричат Пъчо. Глупав прякор, но кратък и удобен. Та какво каза преди малко, Страшо?

Както виждате, Камен Страшимиров беше човек съвсем „на място“ и въпреки всичките си титли умееше да се държи просто и непосредствено.

— Казах да не бъдеш егоист и да прочетеш надписа гласно.

Той се извърна отново към колоната и мълчаливо я съзерцава няколко минути.

— Надписът представляваше един забележителен документ — каза най-сетне Пъчо, както ще го наричам занапред. — Един от най-забележителните, които са намирани някога по нашите земи. В него се разказва за един изключителен мъж, който може би ще затъмни славата на Акорнион[1] от Дионисополис.

— Какво толкова е направил?

— Ще ви прочета надписа. В края той отчасти липсва, но най-важното е запазено. Нека не ви правят впечатление някои стилни и граматически неправилности — те са характерни за древния начин на изразяване. — Археологът приближи до колоната и се приготви да чете. Аз пък извадих бележника си, за да стенографирам. — Слушайте. „На добър час! Съветът и народът на Бизоне реши. Тъй като Астроанакс Арнав, мъж добродетелен и мъдър, се показа благосклонен и стори много добрини на града, нему да се изкаже похвала, по възможност по-скоро. Сам, без чужда помощ, Арнав спря Буребиста далеч извън стената на града и след като не можа да ги уговори, прогони ги. Той научи служителите на Асклепий[2] да лекуват непознати болести, дърводелците — да строят бързоплувни кораби без весла, ковачите — да топят камъка и да вземат от него ктум, който е по-здрав от оловото, медта и бронза. За тези му заслуги, за другите и за приятелството му към града, Арнав да бъде прославен и да бъде увенчан в театъра със златен венец на стойност сто статера[3] и с бронзова статуя през време на празника Дионисий, освен това да бъде увенчаван и в бъдеще ежегодно на Дионисиите със златен венец и да му се даде най-хубавото място на градския площад, за да постави статуята си. На него и на потомците му да се даде бизонийско гражданство, проксения[4], правото да заема почетно място при състезанията, освобождаване от данъци, правото да влиза и излиза с кораб от пристанището на Бизоне както в мирно време, така и във война, и то неприкосновен и без договор предварително.“ Дотук надписът е напълно запазен — прекъсна четенето археологът. — Нататък обаче част от редовете са повредени. „Ковчежникът, след като напише… с вдлъбнати букви върху скъп камък, да постави… а другия при кораба… син… полето източно от града… ав ще замине с хората си.“

— Чудесно време е било тогава, няма какво да се каже! — възкликнах аз. — Направиш нищо и никаква рационализация и веднага получаваш златен венец и освобождаване от данъци. Ненапразно хората казват „доброто старо време“! — После признах: — Да си кажа откровено, аз твърде малко разбрах от цялата работа. Статери, ктум, проксения, пък и всичко останало…

— Астроанакс Арнав изглежда е бил чужденец, дошъл с кораба си в Бизоне и гостувал твърде дълго. Наистина Астроанакс е гръцко име, но Арнав не е и не ми напомня на никой от древните езици. Гостуването му може да се датира около средата на първия век преди нашата ера.

— Ха! Как пък разбра това?

— По името на Буребиста. Надписът недвусмислено показва, че този Астроанакс Арнав е помогнал на бизонийци във войната срещу Буребиста, амбициозния и талантлив цар на даките, когото дионисополският надпис за Акорнион нарича „първия по сила и най-велик между царете в Тракия“ и който неведнъж е поставял в шах дори и непобедимите римски легиони на Гней Помпей. Знае се, че Буребиста е бил убит от съзаклятници в края на четиридесет и пета или началото на четиридесет и четвърта година преди нашата ера.

— Трябва да е бил някакъв Крали Марко, този Астроанакс Арнав, щом е можал сам, без чужда помощ да спре и прогони войските, от които са треперели римските легиони.

Камен се задоволи да отговори с многозначително повдигане на рамене — за силата на Астроанакс Арнав той не знаеше повече от онова, което се казваше в надписа.

— Той е бил рядко надарена личност. Освен воинските му добродетели надписът го показва и като човек със знания, значително превишаващи знанията на съвременниците му. Той очевидно е бил вещ в такива разнородни науки като медицината, корабостроенето и металообработването. А това е само част от нещата, на които е научил бизонийци. Надписът ясно казва: „За тези му заслуги и за другите…“, т.е. тези, които не са изброени.

— Но какво, според тебе, значи „ктум“?

— Не е гръцка дума. Навярно е някакъв метал, непознат по онова време на гърците. Може би желязо или стомана. Тъй като не са имали свое наименование на метала, бизонийците вероятно са възприели названието, което гостът е употребявал.

— Работата започва постепенно да се изяснява — обобщих аз. — В Бизоне дошъл гост от неизвестна страна, спасил града от даките на — как се казваше? — Буребиста, научил гражданите на разни занаяти, а от благодарност те му дигнали статуя и му дали разни привилегии, включително софийско, пардон, бизонийско жителство и карта за безплатно посещаване мачовете от „А“ републиканска футболна група. Но какво ще кажеш за края на надписа, там, където липсва част от текста?

— Откровено казано, този край на колоната много ме озадачава. Отначало помислих, че просто обработената част на камъка се е оказала недостатъчна, за да събере целия надпис. Но това не може да бъде вярно. Каменоделецът не е продължил да пише по обработената повърхност, а сякаш е прескачал част от текста, която е оставял да нанесе след довършването на колоната. Това е абсурд — никой разумен човек не ще работи по този начин, пък и скъпият материал, фината обработка на колоната и грижливото изписване на буквите показват, че за надписа не са пестени нито средства, нито време. — Камен помълча малко. — Има и друго нещо, което ме удивлява. В края на надписа е допусната грешка, която звучи твърде странно на фона на общата грижливост.

— Как? Нима разбра нещо от надписа?

— На нас, археолозите, често се налага да възстановяваме повредени или липсващи части на надписи, като използуваме аналогии със запазения текст.

— И каква е грешката, която забеляза?

— Че корабът на Астроанакс Арнав не се е намирал на пристанището, а в полето.

Евгени започна да става еднообразен. За втори път днес той се намеси в разговора, като прогърмя с всички сили едно кратко:

— Какво?!

— Казах, че корабът на Астроанакс Арнав е бил в полето. Това по начало не е кой знае каква изненада. Когато им предстоял дълъг престой на сушата, гърците имали обичай да изтеглят корабите си на брега. Спомнете си от Илиадата — при обсадата на Троя гърците били изтеглили корабите си на сушата и при тях станало едно от най-кръвопролитните сражения.

— Щом е така, какво толкова те удивлява? — попитах аз.

— Слушайте, ще направя една приблизителна възстановка на края на надписа и тогава ще ви обясня причините за удивлението ми. „Ковчежникът, след като напише ДВА ПЪТИ ТОВА РЕШЕНИЕ С вдлъбнати букви върху скъп камък, да постави ЕДИНИЯ ПРЕД ХРАМА НА ЕДИ-КОГО СИ (вероятно главния бог на града), а другия при кораба НА АСТРОАНАКС АРНАВ, син НА ЕДИ-КОГО СИ, КОЙТО СЕ НАМИРА НА полето източно от града И ОТ КЪДЕТО АСТРОАНАКС АРНав ще замине с хората си.“ Разбирате ли вече? Корабът може да е изваден на брега, но така или иначе, ще тръгне от пристанището — надписът ясно говори, че Бизоне е имал пристанище, — а не от полето. Ето кое ме удивлява и смущава.

— В края на краищата това не е много важно — казах. — Може би в щата на Бизоне са липсвали бройки за редактори и коректори…

— И все пак — жалко — въздъхна археологът. — Ако тази част от колоната не беше повредена…

И тогава Евгени хвърли голямата си бомба:

— Аз мога да ви обясня какво е станало с колоната!

[1] Виден гражданин на Дионисополис (Балчик) от І в. пр.н.е. Ловък дипломат, той умело водил преговорите с Буребиста и постигнал запазването и свободата на родния си град. По-късно станал посредник между Буребиста и Гней Помпей, като уредил редица спорни въпроси и същевременно извлякъл много изгоди за Дионисополис. Признателните му съграждани го отрупали с почести и награди. ↑

[2] Асклепий — древногръцки бог на медицината. ↑

[3] Статер — сребърна монета, равна на четири драхми. ↑

[4] Т.е. удостояване с проксен — почетна титла, давана на лице проявило се като покровител на държавата. ↑

Камъкът проговаря

Евгени:

Не можех да мълча повече. Смелата и лудешка мисъл, която ме завладя още от онзи час, когато видях за пръв път колоната, не ми даваше покой. Тя ме измъчваше, глождеше ме, превърна се в мой постоянен кошмар. Трябваше да я споделя, иначе тя би ме задушила.

Може би ще попитате защо не съм я споделил веднага? Ще ви отговоря. Обикновено аз минавам за твърде уравновесен и трезвомислещ човек, чужд на всякакви фантазии, пък и професията ми не търпи никакво фантазиране — земята и земните недра са най-реалното нещо на света и не случайно изразът „да стъпиш на земята“ означава да обуздаеш въображението си и да погледнеш трезво на действителността. А тази мисъл, това внезапно хрумване, което отрови последните ми дни, беше така фантастично, че ме доведе до истинско объркване. Вярвах си и не си вярвах. Самоубеждавах се и не можех да се убедя. Спорех сам със себе си и не стигах до никакво решение. Ето затова не споделих досега тази мисъл.

Не зная как съм произнесъл думите „Аз мога да ви обясня какво е станало с колоната!“, но Страшо, който до този момент спокойно се люлееше на стола си, подскочи. А той, както може би знаете, е от онази порода хора, които много трудно се развълнуват.

— Да — продължих аз. — Мисля, че мога доста точно да ви кажа какво се е случило с колоната.

— Хайде говори! — извика той припряно. — Изплюй камъчето!

— Говори, Евгени — присъедини се към него и Камен Страшимиров. — Едно правдоподобно обяснение на повредата би могло да ни разясни много съществени неща.

Замълчах за минута, за да овладея вълнението си, после казах ясно:

— Долната част на колоната е стопена!…

Археологът ме изгледа разочаровано, после отмести погледа си. Страшо вдигна рамене и пак се отпусна на стола си.

— Бомбата се оказа „кьорфишек“, момчето ми — безстрастно рече Страшо. И с онази сигурност, с която той и неговите събратя пишат по въпроси, които не познават, добави една глупост: — Колоната е камък, а не восък или калай. Помня още от училище, че при висока температура камъните се превръщат в негасена вар…

— Не бързай с „компетентните“ си изказвания — срязах го аз. — В негасена вар се превръщат само варовиците, които са утаечни скали. А базалтът, както всички неовулканити и изобщо всички масивни скали, може да бъде стопен.

Любопитството им се възвърна — това пролича от начина, по който се заслушаха, и от новия блясък в очите им.

— За бога, ако искаш да те разберем, остави мъчните думи! — възкликна Страшо. — Не говори като лекарите и музикалните критици, за които да си създаваш авторитет и да говориш неразбираемо е едно и също нещо…

— Не се опитвам да си създавам авторитет — отговорих. — Чисто и просто не подозирах, че сте толкова боси. — Сега, когато бях „изплюл камъчето“, можех да говоря по-спокойно. — Надявам се поне да сте чували, че във вътрешността на земята има огнетечна маса. — Те потвърдиха мълчаливо. — Е, слава богу. Когато се намира под повърхността, тази огнетечна маса се нарича магма; когато достигне земната повърхност и се излее през гърлата на вулканите, наричаме я лава. При застиването на огнетечната маса се образуват скали, които носят общото име масивни. От застиването на магмата, т.е. когато застиването е под повърхността, се образуват масивни скали, наречени плутонити, а от застиването на лавата — ефузивни скали или, както още ги наричат, вулканити. По-рано образуваните вулканити се казват палеовулканити, а по-късно образуваните — неовулканити. Базалтът е именно неовулканит. Дявол да го вземе, ако професорите ми ме чуеха как говоря, биха ми скъсали дипломата…

— Продължавай, Евгени — подкани ме Пъчо. — Ние не сме професори и затова те разбираме чудесно.

— Като оставите стопеното масло да изстине, то се втвърдява; ако отново го загреете, то става течно. И този процес може да се повтори безброй пъти. Същото е и с масивните скали. Този базалт — аз посочих изправената пред нас колона — преди стотици хиляди години е текъл като олио по скалите на някой вулкан, после е застинал и се е превърнал в камък. Хората го взели, пренесли го в Бизоне (защото тук няма базалти), превърнали го в колона и издялали върху него историята на Астроанакс Арнав. Но ето че при някакъв неизвестен случай долният край на колоната е бил подложен на загряване. Щом температурата е достигнала евтектичната точка — Страшо се изкашля многозначително и аз побързах да се поправя, — т.е. точката на топенето на базалта, тази част от камъка се е стопила, деформирала се е, деформацията е унищожила част от надписа и после стопената маса отново е застинала, като е заела тази форма, която виждаме сега.

Замълчах. От предишното спокойствие в атмосферата нямаше и следа. Избърсах челото си — онова, което тепърва ми предстоеше да кажа, така ме вълнуваше, че въпреки хладното време се бях изпотил.

— Всичко зависи от това при колко градуса се топи базалтът — замислено произнесе археологът.

— Точно това ме вълнува — казах аз и гласът ми неволно потрепера. — Евтектичната точка на базалта е над хиляда и триста градуса. — И добавих съвършено тихо: — Да се постигне такава температура на открито е почти невъзможно дори и днес, при цялото съвършенство на модерната физика. А преди две хиляди години, когато единственото средство за нагряване са били запалените дърва…

Не довърших. За няколко минути в склада се възцари напрегнато мълчание. Напразен остана и опитът на Страшо да разведри напрежението с една шега от неизчерпаемия му арсенал:

— Божичко — въздъхна той, — винаги съм знаел, че за сериозни неща не бива да се говори със сериозни хора — ще те заплетат със сериозността си и съвсем ще те объркат…

— Продължавай, Евгени — отново ме подкани Пъчо. — Чувствувам, че си мислил дълго върху тази задача. Разкажи ни нататък… колкото и да ти се виждат абсурдни собствените ти мисли.

— Един предварителен въпрос. Надписът е бил издялан в два екземпляра. Според тебе, ние на кой от двата сме попаднали — на поставения пред храма или на другия при кораба?

— Почти съм напълно сигурен, че колоната е вторият надпис, който е бил при кораба. Съображенията ми са две: надписите, които се поставят на стена, винаги имат формата на плоча; другите, които се оставят на открито — милиарни камъни, паметници на важни събития и прочие, — са най-често като колони. Може да се случи плоча да бъде оставена на открито, но не и обратното — колоната не може да се вгради в стената на храма.

— Така и предполагах. Сега ще ви кажа само съвсем очевидните неща, някои от които открих сам, а други — с твоя помощ, Пъчо. Внимавайте. Първо, температурата, която е стопила базалта, е постигната изкуствено, и то със средствата на „голямата физика“. Всякакви случайни причини — гръм или нещо подобно — трябва категорично да се изключат. Второ, температурата се е развила бързо, почти мигновено, и локално, върху сравнително малка площ.

— Хайде де — обади се Страшо. — Как пък разбра това?

— Разказа ми го камъкът — отговорих аз. — Ако колоната беше подложена на бавно и постепенно нагряване, докато се достигнеше точката на топене, температурата щеше да се разпростре по цялата колона и когато в единия край се стигнеше до пълно разтапяне, в другия най-лесно разтопимите минерали от състава на скалата също биха се разтопили. А това би било достатъчно поне, за да се загуби полировката на колоната и да се изличат буквите. Не, температурата се е развила бързо и локално, така че е обхванала само долния край на колоната. Последвало е също така мигновено охлаждане, което е спряло и ограничило процеса на разтапянето.

— Има нещо тъмно и неясно в обяснението ти, Евгени — намеси се и Камен Страшимиров. — Трябва да се предполага, че колоната е завършвала с необработена или полуобработена част, която е имала предназначението да бъде забита в земята. Сега тази част изобщо не личи, а представлява едно цяло с безформената маса, която покрива долните редове на надписа. Според обяснението ти, или температурата ще е дошла отдолу, откъм земята, или пък трябва да се приеме…

— Това е третото, което исках да ви кажа — прекъснах го аз. — Топлинното излъчване е било придружено едновременно или почти едновременно и от силна ударна вълна̀. Тя изтръгнала колоната от гнездото й и я захвърлила настрана, но все пак достатъчно близо, за да остане долният край на колоната заедно с необработената основа в поразения от топлината участък.

— Аха! — прошепна археологът. — Сега разбирам защо сутринта спореше с такава настървеност, че тук не е земетръсен район.

— Продължавам да го твърдя. Бизоне е пострадал от земетресение или е погълнат от земята, както там пишеше в твоите книги, но причината не е в някакво обикновено разместване на земни пластове, почувствувано на повърхността като трус, а точно обратното — мощен външен механичен удар е предизвикал трус, трусът — разместване на земните пластове, и в крайна сметка градът е бил разрушен. — Отново избърсах потта от челото си. — Сега, като ви казах отделните си впечатления и съображения, ще се опитам да ви нарисувам цялата картина. Там, където сега е моята сонда, някога било поле и на това поле се намирал корабът на Астроанакс Арнав и неговите хора. Признателните бизонийци издигнали наблизо до кораба паметна колона…

— Кой знае — вметна Пъчо, — не е изключено да е имало и други благодарствени надписи наоколо.

— … за да се отблагодарят за добрините на госта. Но неочаквано… или, напротив, очаквано… на мястото на кораба избухнал силен топлинен източник и се породила гигантска взривна вълна. Всичко останало продължило само няколко секунди: колоната била повалена, долният й край — стопен като восък, земните пластове хлътнали на около четиринадесет метра под нивото на морето, водата нахлула над града и над мястото на взрива и сред гейзери от па̀ра охладила колоната и спряла по-нататъшното топене. „Останалото е мълчание“ — както казал Хамлет.

И все пак най-важното не казах. Просто не намерих сили да го изрека. Но сигурен съм, че и двамата мислеха точно онова, което устните ми не произнесоха.

— Преди малко ви казах — тихо и някак тържествено изговори най-сетне Пъчо, — че първото име на благодетеля на Бизоне е гръцко, а второто — на непознат език. Всички гръцки имена имат своето конкретно значение, както например нашите имена Божидар, Надежда, Любомир или моето Камен. Да речем, името на Александър Велики означава „водач на мъжете“, името на баща му Филип — „който обича конете“, името на Астеанакс, сина на бързоногия Ахил — „герой (или бранител) на крепостта“, и така нататък, и така нататък. Бих могъл да дам стотици примери. Името Астроанакс е гръцко, но не съм го срещал никога и никъде досега. То означава… „звезден герой“…

— Бог да ми е на помощ! — простена Страшо. — Ще трябва пак да се обаждам на Божилов за пари…

През съмнения и трудности

Камен:

Всъщност думите на моя нов приятел, журналиста, имаха съвсем друго значение. Преведени на български, те биха звучали горе-долу така: „Ясно е, че не можем да спрем дотука. Пред прага сме на голямо откритие и онова, което смятахме край на нашата работа, трябва да стане начало. Аз съм решително за продължаване на издирванията. А те ще струват пари…“

Едва сега си дадох сметка как неволно причиних ужасна пакост на двамата откриватели. Аз, уж опитният археолог, се бях оставил да попадна под властния чар на тази интересна, но случайна находка и да се увлека от миражните фантазии на тези двама ентусиасти и за минута се превърнах в хлапе, което вярва, че приказките понякога оживяват. Но това в края на краищата още не беше беда; истинското нещастие започваше оттам нататък. Защо допуснах с непредпазливите си думи да породя пагубните илюзии във въображението на Евгени и Страшо? Как дръзнах да изговоря неща, които може би бяха хубава приказка, но във всички случаи — съдбоносна грешка? Защо си позволих да мечтая гласно пред хора, които явно не можеха да прокарат граница между реалността и абсурда, между съня и действителността, между легендата и научно обоснования факт? Илюзията им, която така неблагоразумно подхраних, не се ли превръщаше пред очите ми в програма, в която двамата щяха да строшат главите си?

Терзан от подобни мисли, аз побързах да поправя грешката си:

— Слушайте, момчета, нека да не се увличаме, а да разгледаме нещата хладно и спокойно. Вашите бързи решения значително изпреварват здравия разум. Онова, за което помечтахме заедно, от гледна точка на науката не е нищо повече от лошо съчинена приказка за деца от предучилищна възраст. Защо ти, Страшо, ще искаш пари от твоя Божилов? За да накараш Алиса, Кумчо Вълчо и Храбрият оловен войник наистина да оживеят? Какво всъщност искате да откриете, да докажете? Не си правете никакви илюзии! Давам ви честна дума, че със същия успех вие бихте могли да се мъчите да докажете, че щом се казвам Камен, аз съм от камък…

Те ме изгледаха като попарени.

— А доказателствата на Евгени? — подозрително попита Страшо.

— Дявол да го вземе, вие май прекалено сте се налапали с научна фантастика или… вярвате в чудеса. Добре, доказателствата на Евгени, казвате. И после? Какво ще направите после? Ще търсите и други факти около Астроанакс Арнав? Това е лудост. Откъде ще се вземат тези факти? От Бизоне? Но няма никакво съмнение, че Бизоне е разрушен. Повтарям ви, че тук работи нарочна експедиция на варненци и не намери нищо. Тогава? Ще търсите втора колона? Ще направите курбан, за да стане чудо? Безумие и нищо повече!

— Е, да оставим всичко по средата, така ли? — язвително подхвърли Евгени.

— Да не мислите, че Астроанакс Арнав е единственото необяснимо нещо в археологията? Мога да ви изброя сто открития, безкрайно по-странни от нашия Арнав. Науката ги е отделила в папката „недоказано“ и… толкова.

— Искрен ли си, Пъчо? — тихо запита журналистът.

— Напълно — отговорих аз откровено.

— И ще ни оставиш? — Потвърдих с кимване на глава. — Жалко — въздъхна той, — аз бях свикнал да се надявам, че ще имаме на разположение такъв странствуващ исторически справочник като тебе.

— Искаш да кажеш, че вие няма да се откажете?

Те размениха един бърз поглед, пълен с разбирателство.

— Естествено — отговори за двамата Страшо. — Ако пиша в списанието онова, което мисля в този момент, редакцията ще ми се види тясна. — Той се обърна към геолога и просто ме изключи от разговора. — Утре аз ще прескоча до Варна. Ще събера по-подробни сведения за предишната експедиция и ще се обадя на Божилов за парични знаци…

Сбогувах се с тях и си тръгнах. Кой знае защо, но вместо да съм доволен и радостен от новата изключителна археологическа находка, усещах в устата си някакъв кисело-горчив вкус. Поскитах безцелно около пристанището и случайно налетях на бай Теньо Слабака, който бе дошъл с малката моторница да донесе уловената през деня риба в приемателния пункт на Риболова. Върнах се с него в Суджас. По пътя не говорихме нищо. Имах чувството, че съм ял хляб, обилно поръсен със счукана стипца.

Цяла нощ не мигнах. В съзнанието ми непрекъснато се въртяха събитията от този чудноват ден, който преживях: посещението на двамата приятели, колоната, надписа, фантастичното предположение на Евгени… Лежах с отворени очи, слушах плясъка на вълните, припомнях си всяка подробност и се питах: правилно ли постъпих?

Правилно ли постъпих наистина? Съветът, който дадох на Евгени и Страшо, беше искрен. Да се разчита на допълнителни открития около Астроанакс Арнав беше първокачествена лудост, крилата и безпочвена фантазия, която не можеше да доведе до нищо. Да намерят някакви по-съществени останки от Бизоне? И тази надежда беше илюзорна: пепелищата и разрушенията на древния град, ако изобщо съществуваха, лежаха някъде дълбоко под водата и под морското дъно. Нали колоната бе намерена под осем метра вода и шест метра земен пласт? А експедицията на варненци, проведена по всички правила на подводната археология и с помощта на отлични леководолази и най-добра техника — не донесе ли тя само няколко фрагмента от амфори? А ентусиазмът на двамата случайни откриватели? Не се ли дължеше той на масовата психоза, последвала забележителните подводни археологически открития при Калиакра и Несебър, която накара хората с иманярско въображение да очакват под всеки камък на морското дъно да се намери съкровище?

Да, всичко това беше вярно и все пак… Уви, имаше няколко „все пак“ и въпреки съзнанието, че съм невинен, те ме караха да се чувствувам гузен.

С такива мисли прекарах безкрайно дългата нощ на Суджас. И когато червеното студено слънце се подаде иззад морето и надзърна в стаята ми, аз реших: трябваше да отида пак в Каварна, да отида и с всички сили да предпазя приятелите си от грешки и разочарования. Точно такова беше твърдото ми решение. Но тогава защо освен малкото топли дрехи в моторницата натоварих и леководолазната си екипировка? На този въпрос аз и досега не мога да отговоря.

В пристанището на Каварна заварих само Евгени. Той седеше на един стол срещу колоната и я съзерцаваше. Когато влязох, той ме погледна за миг и пак се извърна към зеления камък. Не зная кой от двамата беше по-студен — колоната или геологът.

— Страшо е още във Варна — отговори Евгени на първия ми въпрос. — Ще се върне довечера с рейса.

Почувствувах се задължен да обясня повторното си идване:

— Дойдох да ви предпазя от грешки и разочарования…

— Страх ме е, че по-скоро ще ни пречиш — каза той. — Ние имаме нужда от сътрудник и научен ръководител, а не от бавачка.

Седнах на един стол до него, но повече не говорихме. Така два часа по-късно ни завари Страшо при връщането си. Този непоправим веселяк сега беше олицетворение на мировата скръб и или не забеляза присъствието ми, или го сметна нещо напълно естествено.

— Във Варна ударих на камък — произнесе той мрачно. — Името на камъка е Божилов и той за съжаление не спада към масивните скали, защото иначе щеше да се стопи от горещината на моето красноречие. Не позволи и дума да се спомене за нови пари. Бил съм го вече достатъчно натопил, казва.

— Е, хайде, не въздишай толкова — утеши го Евгени. — От твоите въздишки стаята заприлича на парна баня.

— А как ще продължим работата? — злъчно продължи Страшо. — Ние ще трябва да правим разкопки, да викаме отново катера на АСО-то, да опитваме на едно, на две, на десет места, да сме подготвени финансово да издържим на цяла серия неуспехи. Финансово, разбираш ли? Или мислиш, че ще трябва да преместваме нагоре-надолу твоята сонда и да копаем с нея? Пфу!

— Не обясни ли тези неща на твоя Божилов?

— Не можех да му кажа цялата истина около находката. Такива неща не се говорят по телефон, пък и той не ми остави време да му обяснявам. Нашият разговор беше всъщност монолог: никакви пари, в срок от четиридесет и осем часа да предам колоната на музея и да се явя в редакцията с добре подредена папка с отчетни документи за досегашните разходи.

— А ти?

— Какво аз? Дадох си оставката по телефона и тръснах слушалката. Доколкото го познавам, Божилов сигурно вече е завъртял един елегантен подпис под заповедта за уволнението ми. В такива случаи подписът му е направо художествено произведение.

Ето че първото нещастие беше дошло! И негова жертва стана точно Страшо, когото досега тайно смятах празнодумен тарикат и сметкаджия!

— Нека да спрем, докато е време, момчета — казах аз. — Залагате много, а няма да постигнете нищо. Абсолютно нищо!

Те изобщо не ме чуха. Забелязах как думите ми се хлъзнаха покрай ушите им. А Страшо завърши:

— Така че можем да разчитаме само на ръцете си и на десетака, който е в портфейла ми.

Изпразниха джобовете си на масата. След известно колебание последвах примера им. Не ме разбирайте грешно: не се колебаех от стиснатост, а поради старото съмнение — имам ли право по какъвто и да е начин да подкрепям илюзиите на двамата приятели. Събраха се около стотина лева.

— А ти… защо? — попита ме Евгени. — Нали не вярваше…

— Продължавам да не вярвам. Но ще остана още няколко дни при вас. Редно е да участвувам в общата каса.

— Ходи ли в музея? — обърна се към Страшо геологът.

— И там не свърших нищо. Археоложката, която ръководила експедицията, заминала на конференция в София. Но успях в друго. Отидох в Морския клуб на ДОСО и се свързах с водолазите, участвували в археологическата работа. Така стигнах до инженер Бечев, който е бил леководолазен ръководител на експедицията — симпатично, отворено момче, за което светът започва и свършва при подводния спорт, но отчаян лимонададжия. Говорихме повече от два часа и той ми разказа подробно всичко, каквото са вършили тука.

— И какво са свършили?

— Не е много. Ето, даде ми една статия, в която са описани резултатите от експедицията им. Ще ви прочета оттам. — Страшо извади едно списание и се зарови в страниците му. — Да, ето го: „… по време на изследванията леководолазите извадиха 12 амфори, повечето от тях гърла с две дръжки, от елинистическата и византийската епоха. Бяха открити и котва, и античен зид, изграден от тухли и големи варовикови блокове.“[1] Това е всичко.

— Да-а-а — замислено проточих аз. — Наистина не е много. Не ти ли даде и някои устни обяснения?

— Всичките, които му поисках. Най-същественото е за мястото на този зид. Знаете ли кое тук наричат „Чаракмана“?

— Зная — обади се веднага Евгени, който покрай работата си бе успял да изучи околностите на Каварна. — „Чаракмана“ е каменистият висок нос, който се намира западно от пристанището.

За да предотвратя недоразуменията, тук се налага в скоби да дам едно пояснение. Ние сме навикнали да смятаме, че навсякъде по нашето крайбрежие морето е източно от брега. Това не е вярно. Северно от Балчик брегът прави един голям завой на изток, който завършва чак при нос Калиакра, и специално при Каварна морето не е източно, а южно от брега.

— Точно така — кимна Страшо. — Зидът се намирал пред „Чаракмана“, на около един кабелт[2] от брега. „Има нещо в този зид — повтаряше непрекъснато Бечев. — Не мога да кажа какво е, но има нещо.“ Според мен, трябва и ние да почнем от този същия зид…

[1] Горанка Тончева — „Подводни археологически проучвания край град Каварна“, „Подводен спорт“, бр. 3/62, стр. 10. ↑

[2] Кабелт — морска мярка за разстояние, равна на 1/10 от милята или на 185.2 метра. ↑

Проходът

Страшо:

Нищо не е по-лесно от това да се пише за успехи. Това известно правило си спомних преди малко, когато прочетох страниците, написани от моите приятели. Там всичко е много просто — гмурнахме се, извадихме колоната, разчетохме надписа… С една дума, точно като по вестниците. А когато дойде ред на дванадесетте дни след връщането ми от Варна — тогава нито дума. Да, да, именно така — нито дума. А тези дванадесет дни бяха кошмарни, изпълнени със студ, отчаяние, умора, надежди, разочарования, хапливи думи, стискане на зъби, тракане на зъби и изобщо все с неща, които е по-приятно да бъдат прескочени.

Разбира се, започнахме с едно сериозно търсене на „Чаракмана“. За четвърт час намерихме зида. Уви, не споделих впечатленията на Бечев. Зид като зид! Стърчи на метър от дъното, а самият той дълъг около три и широк към метър и половина. Напразно се въртях около него с надежда да почувствувам онова „нещо“, за което ми бе говорил инженерът. Но колкото и да го съзерцавах, той все си оставаше обикновен зид от дялани камъни и големи квадратни тухли. Надеждите на Евгени не отиваха по-далеч от моите. Принудих се да помоля Пъчо да го прегледа. Досега археологът идваше навсякъде с нас, но отказваше да вземе участие в работата ни. Но този път за голяма изненада той се съгласи.

— Типичен елинистичен градеж — каза той, след като излезе от морето. — Точно както е описан в статията. — И добави кисело: — Ако имаше нещо интересно по него, варненци щяха да го открият…

И въпреки това почти две седмици ние се въртяхме все около този зид. Ето как нормално протичаше работата ни.

При зида ние закотвихме една веха[1], която избрахме за център на проучванията си, и в бавни спирали преброждахме дъното наоколо, като изследвахме района педя по педя. В първите дни, както ви казах, Пъчо изобщо отказваше да влиза във водата и само гледаше да използува всяка секунда, за да ни мърмори вечните си песимистични подканяния да се откажем. После обаче малко по малко се предаде на молбите и подигравките ми и прие да търси заедно с нас, макар че не престана да мърмори. Работехме един по един, а в това време другите двама клечаха край един хубав огън на брега, приказваха тихичко или високо ругаеха времето и изобщо се мъчеха да не издадат обезнадеждяването си. Тази „идилия“ се наруши само веднъж, когато шефовете на Евгени дойдоха на инспекция, завариха го по леководолазен костюм на „Чаракмана“ и му направиха такъв скандал, пред който и другарят Божилов би свалил шапка.

Така изминаха тези дванадесет дни, за които приятелите ми избягват да споменават.

Вечерта на дванадесетия ден ние мълчаливо крачехме назад към пристанището, когато Евгени изведнъж каза:

— Ако слушате мене, трябва да гръмнем този зид.

— Какво искаш да кажеш с това „да гръмнем“? — някак си сърдито му се сопна Пъчо.

— Ей така, да му турим един динамитен патрон и да го гръмнем.

— Не е виновен зидът, че ние не намираме нищо — казах аз.

— Грешно ме разбрахте — заоправдава се Евгени. — Не искам да го разрушим от отмъщение, а за да видим какво има под него.

— Божичко — обадих се пак, — този черногледец — така аз наричах на шега археолога — ще излезе прав, като те подиграва за научно-фантастичната литература. Какво очакваш от това гръмване? Да стане като в страниците на фантастичен роман — разбиваш зида и веднага намираш добре запазен свитък, в който всичко е написано ясно: вид на кораба, произход, гориво, скорост и тъй нататък? Да, в свитъка ти ще има всичко освен едно — няма да се споменава за свадливи старци като моя Божилов. Изобщо сигурен съм, че в рая няма заместник-главни редактори…

Евгени спря и ние застанахме до него. Откъм Калиакра идваше лек, но пронизващ вятър — „леденото дихание на зимата“, както биха казали поетите.

— Не се шегувам — заговори Евгени. — Базалтовата колона открихме на четиринадесет метра под водната повърхност — осем метра вода и шест метра чакъл, пясък и наноси. Следователно онзи пласт, на който се е намирало полето източно от Бизоне, а вероятно и самият град, сега е на четиринадесет метра под нивото на водата. В такъв случай какво ще представлява този самотен зид? Ще кажете — възможно е пластът да не е потънал равномерно и да е хлътнал повече при полето и по-малко при града. Добре, но тогава защо не намираме и други останки от Бизоне? Нали този град не се е състоял от един-единствен зид? Къде са другите останки?

— „Сезам, отвори се!“, съвсем като в приказките — подхвърлих аз заядливо, защото студът ме правеше злъчен. Но неочаквано Евгени получи подкрепа от археолога:

— Схващам мисълта ти. Какво пък, да опитаме — каза той и този ден не говорихме повече за това.

Към обед на тринадесетия ден Евгени наистина „гръмна“ зида. Той приготви малък динамитен патрон с много дълъг бикфордов фитил — толкова дълъг, че след като го запали, имаше достатъчно време да изплува до брега и дори да се поогрее на огъня, преди да избухне взривът. После почака около половин час, за да се утаи водата, и влезе да разгледа резултатите от „гръмването“. Ние от брега следяхме пътя на въздушните мехури от апарата му.

Евгени достигна мястото на взрива, позавъртя се наоколо, после се показа над водата и като размаха ръка, извика нещо, което не достигна до нас. След това отново се потопи.

— Случило се е нещастие! — уплашено извика Пъчо и без повече подканяне двамата обрамчихме дихателните апарати, хвърлихме се във водата и заплувахме като дяволи нататък.

На десет метра от мястото на взрива ни посрещна Евгени. Нямаше белези да е пострадал от нещо, но под маската лицето му имаше цвета на базалтовата колона. Той се подаде на повърхността, извади мундщука от устата си и каза хрипливо:

— Елате! — Гласът му, дрезгав и задъхан, звучеше страшно.

Последвахме го. Мътилката от взрива още не се беше слегнала напълно. Ние се спуснахме до дъното и така изминахме последните метри. Тогава Евгени посочи нещо с ръка.

Зидът, ако си спомняте, беше широк около метър и половина. Сега той не съществуваше. На негово място на дъното се очертаваха основите на два нови зида по около четиридесет-петдесет сантиметра всеки, а между тях се откриваше тесен и дълъг процеп. Този процеп представляваше ограден със зидове проход, който се спущаше почти отвесно надолу в дъното — грозен, ням, заплашителен.

Къде отвеждаше този проход? Какво криеше неговият непрогледен мрак? Ново откритие или смърт?

Поех дълбоко въздух и се гмурнах в черната паст на прохода…

Усетих как Пъчо и Евгени се провряха след мене. Това ми вдъхна ободряващото съзнание, че не съм сам, и аз храбро се спуснах надолу. Почти веднага под дъното тесният процеп се разшири и се превърна в нещо като комин, иззидан от тухли и дялан камък, с размери приблизително три на два метра. Тъмнината бързо се сгъстяваше, шумът от апаратите ни отекваше грозно и тревожно в зидовете, но аз продължавах да се спущам. На около шест-седем метра под нивото на дъното коминът изведнъж се прекъсна, затвори се и протегнатите ми ръце потънаха до лактите в гъста и лепкава тиня. След секунда до мене се озоваха и двамата ми приятели. Ние приближихме глави и се посъветвахме с очи какво да правим нататък. Евгени направи знак да почакаме и посочи очите си. Разбрах — искаше да изчакаме, докато очите ни свикнат с тъмнината.

Останахме няколко минути неподвижни, като се стремяхме да не размътваме тинята с перките си. После се огледахме. Коминът завършваше в някакво разширение, прилично на стая, около шест на четири метра и с височина около три и половина. В оскъдната светлина, проникваща от синия процеп над главите ни, ние огледахме това разширение, но между шестте зида, които го ограждаха, не намерихме нищо друго освен вода и тиня. За какво е могло да служи това помещение? Колкото и да напрягах мозъка си, не можах да намеря някакъв правдоподобен отговор — то приличаше на иззидана от тухли и камък кутия с комин, отвеждащ нагоре, но без никаква следа от прозорци или врати.

Посочих на приятелите си с палец нагоре — знак, че трябва да изплуваме. Един след друг се измъкнахме през процепа, излязохме на повърхността и бавно доплувахме до брега. Свалихме апаратите, хвърлихме сухи съчки в тлеещия огън и едва тогава заговорихме.

— Не ни провървя в научната фантастика — казах аз. — Прословутият свитък остана само във въображението на фантастите…

Евгени и Пъчо изглеждаха просто смазани. Такава е човешката природа — ако под зида имаше само скала или пясък, те почти не биха изпитали разочарование; но сега, когато проходът бе събудил надеждите им, а долу се намери само една затворена кутия, те бяха покрусени…

— Странно помещение — тихо произнесе археологът. — Не съм виждал подобно в живота си. Ако имаше стълба, бих казал, че е зимник на някаква разрушена сграда. Но сега, дявол да го вземе, не зная какво да мисля!

Огънят се разгоря буйно. Ние махнахме неопреновите костюми, изсушихме се, облякохме топли дрехи и седнахме около огъня да изпушим традиционната цигара. Термометърът на настроението показваше хиляда градуса под нулата.

— Утре трябва пак да дойдем тука — с пресилена войнственост рече Евгени. — Ще вземем фенерчетата и ще огледаме хубаво. Стаята не може да е така затворена, както изглежда. Никой на този свят не строи така нелепо…

— Според мен, тук няма какво повече да се прави — каза Пъчо. Обърнете внимание: под влияние на разочарованието „черногледецът“ сега не казваше „ние“, „да правим“, но не казваше и „да правите“. Очевидно той продължаваше да се колебае. — Да се търсят останките на Бизоне и в останките — някакви нови сведения за Астроанакс Арнав и неговия кораб е безнадеждна работа. По-правилно е да се разрови пак мястото около сондата. И по-рано ви казвах, че освен базалтовата колона при кораба може да са били поставени и други паметни надписи. На водолазите от АСО вие сте поръчали да търсят колоната. Може да е имало и нещо друго интересно, но те просто да са го отминали с безразличие.

— И да зарежем тази чудновата стая, така ли? — злъчно подхвърли Евгени. Той още не беше простил на археолога, че ни изостави в началото, и винаги гледаше да се заяде с него.

— Мисля, че този път черногледецът е прав, Евгени — намесих се аз. — В края на краищата това му е занаятът, да търси старини.

— Правете, каквото знаете, но утре аз съм пак тука. С фенер…

[1] Веха — плавок с флагче или друг забележим знак. ↑

Ново откритие

Камен:

Четиринадесетия ден отделихме, за да се увери Евгени, че странната подводна „кутия“ на „Чаракмана“ не крие никакви тайни, а на петнадесетия се прехвърлихме на понтона, върху който като Париж[1] се крепеше кулата на неговата сонда.

Трудно ми е да ви предам състоянието, в което се намирах по това време. Както знаете, с цялото си съзнание и дългогодишен опит на археолог аз осъждах търсенията и ги наричах „безцелни“, „напразно губене на време“, „илюзии“ и т.н. Но когато бивах с Евгени и Страшо — а аз всъщност бях непрекъснато с тях, неусетно се поддавах на техния трескав ентусиазъм, на пионерската им амбиция, на непоколебимостта им пред трудностите, жертвите и неуспехите и в такива случаи забравях съмненията си. Днес за мен е най-лесно да кажа, че винаги съм вярвал в успеха на делото, но че по някакви си там хуманни причини съм сдържал и възпирал тяхната разпаленост. За съжаление това не е вярно. Но в моя защита ще кажа, че действително от гледна точка на „чистата наука“ търсенето и надеждите, свързани с него, бяха кръгъл абсурд.

И така на петнадесетия ден ние натоварихме на мауната леководолазните апарати, костюмите и малкото компресорче и се прехвърлихме на понтона. Работихме пак един по един — водата беше дяволски студена и дори през неопрена замръзвахме до кости. Пръв се потопи Евгени, а ние останахме горе да следим излизащите от апарата му на повърхността въздушни мехури — по тях едно опитно око може да разбере дали на дъното всичко се развива нормално. След около половин час Евгени се подаде на повърхността и поклати глава. Не беше намерил нищо. По-късно, докато компресорът с равномерно пърпорене зареждаше апарата му, а Евгени зъзнеше под двете дебели хавлии, той ни се оплака:

— Морето е още много мътно. Онзиденшната буря е вдигнала мътилка от дъното и сега не се вижда нито на метър. Човек трябва да плува като слепец и непрекъснато да долепя маската си до дъното, за да различи нещо…

Екипирах се, сложих апарата на гърба и скочих във водата. Брадата и китките на ръцете ми — единствените незащитени места — веднага изтръпнаха и се вкочаниха. Полека се спуснах до дъното. Водата наистина беше толкова мътна, че като протегнех ръка, не виждах пръстите си. Повече с пипане, отколкото с гледане, се запознах с обстановката. Около сондата, там, където бяха работили водолазите от АС0, имаше конусовиден изкоп с дълбочина около пет-шест метра. Отбелязах с въже една черта на стената на конуса, за да имам отправна точка, и започнах бавно, сантиметър по сантиметър, да изследвам дъното. Опипвах и разглеждах всеки камък, ровех с ръце в тинята и пясъка, връщах се, проверявах отново. А когато започнах да дишам по-трудно, изплувах и разперих безпомощно ръце — и моето спущане се бе оказало безплодно.

Също и Страшо не можа да се похвали с по-голям успех. Не зная дали от студ или от отчаяние, но когато се качи при нас на мауната, лицето му беше по-сиво от надвисналите над главите ни облаци.

Наближаваше обед, когато Евгени се спусна повторно. Не минаха и десет минути от потапянето му и на повърхността изскочи един бял маркер[2] и весело затанцува по малките вълнички — Евгени беше открил нещо! След малко се появи и той самият, изплува до понтона, свали мундщука и заговори отривисто:

— Този път реших да изследвам не дупката, а онова, което водолазите са изхвърлили извън нея. Попаднах на някаква мраморна плоча. Не можах да я разгледам добре, но ми се стори, че в единия й край личат следи от обработка. За всеки случай — да проверим!

— Какво предлагаш да направим?

— Да дойдете с мене. Плочата трябва да се обърне, а не мога да я обърна сам.

Ние със Страшо навлякохме пак апаратите и скочихме във водата. Малко извън ръба на конуса наистина лежеше тежка мраморна плоча — разрушена в единия край и правилно издялана под прав ъгъл и полирана в другия. Заловихме се за камъка и с нечовешки труд успяхме да го обърнем. Тогава аз залепих стъклото на маската си до повърхността на плочата и така през мътилката успях да различа няколко гръцки букви. После дадох знак на приятелите си, че трябва да я изтеглим.

Беше лесно да се каже, но много трудно да се изпълни. Ние довлякохме мауната точно над мястото на находката, спуснахме от нея едно здраво корабно въже и с него вързахме мраморната плоча. После изплувахме и се опитахме да изтеглим камъка, но той се оказа премного тежък за три чифта ръце. Тогава повикахме няколко души от сондьорите (за които, да отбележа мимоходом, всичките ни действия бяха чудесен повод за изпробване на остроумието им) и с тяхна помощ измъкнахме мрамора. Беше наистина част от плоча с няколко реда добре запазени релефни букви.

Евгени едва ми остави няколко минути да се запозная с надписа и подхвърли нетърпеливо:

— Е?

— Пак начало на интересен надпис.

— Интересен? — намеси се Страшо. — За нашия човек ли се отнася? — Под „нашия човек“ журналистът очевидно разбираше Астроанакс Арнав.

— За нашия човек — отговорих, — макар че този път го наричат другояче. Излекувал няколко души от проказа, включително едно цяло семейство от мъж, жена и син. Да ви прочета ли?

— Глупав въпрос. Чети веднага, разбира се.

— „На добър час! На Астроанер Арнав, мъж добросърдечен и умен, който изцери от проказа Ксенариста, съпруга на Атанайон, Хекатодор, син на Артемон, Каликрита, дъщеря на Хегесагор, Питодор, син на Моним, Хризеида, съпруга на Питодор и Моним, син на Питодор, признателните…“ Тук надписът свършва. — Въздъхнах. — Жалко че плочата е счупена. Може би ако потърсим наоколо…

Но Евгени поклати глава:

— Няма да я намерим, Пъчо. — Трябва да отбележа, че за пръв път от конфликта ни преди половин месец Евгени ме наричаше с прякора ми. Досега или изобщо не ми говореше, или избягваше да споменава името ми. — Плочата не е счупена, а липсващата част е изгорена. Не ме гледай така! Плочата е изгорена от същия огън, който е стопил базалтовата колона.

— Изглеждаш много сигурен в това.

— И наистина съм сигурен. Погледни гърба на плочата. От тази ивица горе личи, че гърбът е бил гладко полиран. По-надолу обаче полировката липсва. Човек би казал, че плочата е разядена. Причината е, че взривната вълна е изхвърлила плочата с лицето надолу и част от гърба, заедно с долната половина на плочата, са били изпечени и са се превърнали в негасена вар. По-късно водата е свършила останалото.

Той замълча да си поеме дъх и този момент бе използуван от Страшо, за да се намеси:

— Но момчето си го бива, а?

— Кой? Евгени ли?

— Не, бе. Астроанакс Арнав. Доколкото зная, нашите лекари и досега се препъват в проказата, а той — по пет-шест наведнъж.

Да упорствувам и след новото откритие не би било нищо друго освен глупав магарешки инат. Моля колегите ми археолози, пък и всички научни работници да не ме упрекват — те вече знаят колко дълго браних „чистата наука“ и се съпротивлявах на напорите на двамата мечтатели. Но най-после бях принуден да призная, че тогава, когато „чистата наука“ се оказа безпомощна и доведе до задънена улица, обоснованата с логика фантастика се оказа права, на верния път, а ентусиазмът на фантастите — по-силен, по-гъвкав и по-жизнеспособен от строгите рамки на науката.

Признах се за бит и вдигнах бяло знаме:

— Кой знае — казах аз в отговор на Страшовите думи, — може Арнав да е бил представител на една цивилизация, пред която днешната наша да е все още прощъпалник…

Двамата проявиха достатъчно снизходителност, за да не ме подиграят за капитулацията ми. Или може би бяха толкова погълнати от новото откритие, че изобщо не й обърнаха внимание.

— Забелязах — поде пак Евгени, — че тук го наричат Астроанер, а не Астроанакс.

— Това ви казах още в началото. Името Астроанер, също непознато за мене, в превод означава „звезден мъж“. Схващате ли? Веднъж го наричат герой, друг път — само мъж, но винаги „звезден“…

Запалихме по една цигара и не проговорихме, докато не хвърлихме угарките в морето.

— Когато за пръв път прочетох надписа на колоната — най-сетне казах аз в дух на разкаяние, — приех Астроанакс като име, нещо подобно на нашето Звезделин. Рядко, непознато име, но име. Затова и тъй упорито противоречех на вашето предположение. После обаче в мен малко по малко се загнезди съмнението, че „звезден герой“ не е име, а прозвище, както понякога в надписите се среща например „месамбриеца Антестерий“, „олбиеца Калип“ и тъй нататък. Основание за това съмнение ми даваше фактът, че в надписа на колоната понякога се говори за Астроанакс Арнав, друг път — само за Арнав. При гърците е имало хора с две имена, но ако употребявали само едното, то е било непременно първото.

— Защо не го каза тогава?

Вдигнах рамене:

— За вас е лесно — из областта на археологията можете да говорите и мислите, каквото искате. Но как би реагирал ти, Евгени, ако аз започна да настоявам например, че може да се построи сонда, която не се опира на земята? Да, не забравяйте, че аз съм обременен с толкова знания за стария свят, че… — Разбраха ме. Не стана нужда да им обяснявам надълго и нашироко. — Сега предположението ми се потвърждава. „Звезден герой“ е заменено със „звезден мъж“, но чудноватото име Арнав е непроменено.

Евгени мълчаливо натисна греблата на мауната.

Облаците над нас се разкъсаха и зад тях плахо надникна слънцето.

[1] Бележка на редакцията. Др. Камен Страшимиров очевидно намеква за девиза на Париж: „Fluctuat nec mergitur“ („Клатушка се, но не потъва“). ↑

[2] Маркер — малък плавок, снабден с корда и котвичка, използуван от леководолазите за отбелязване определени места от дъното. ↑

„Сезам, отвори се!“

Страшо:

Няма защо да ви казвам, че следните няколко дни посветихме на сериозно търсене около сондата на Евгени. Водата постепенно се избистри, видимостта достигна до седем-осем метра, но едно е да има видимост, друго — да се намери нещо. Много часове обикаляхме ние наоколо, не оставихме камък необърнат, но всеки ден се връщахме с празни ръце и всяка вечер носовете ни все повече клюмваха. А ледената вода съвсем не помагаше да се поддържа високият градус на нашия ентусиазъм.

Всъщност в търсенията участвувахме само Пъчо и аз. В същото време Евгени се изхитри да направи от разни събрани оттук-оттам части една земесмукателна помпа. Ако поне малко го познавате, няма да се учудите — той е от онези хора, които, веднъж наумили си нещо, не спират пред никакви трудности, докато го осъществят. А в случая „нещото“ беше основното претърсване на онази дяволска кабина на „Чаракмана“.

В един щастлив ден в края на декември ние пренесохме помпата му (той я наричаше „драга“) с мауната на „Чаракмана“, Евгени се вмъкна с края на тръбата в прохода, а ние пуснахме мотора. След малко горният край на тръбата забълва гъсти вълма мътилка на десетина метра настрана от процепа. Подир час Евгени обяви работата за свършена и докато се утаи водата, ни даде още един час почивка край огъня на брега.

Когато след почивката се спуснахме в помещението, картината беше променена — сега нямаше повече от един-два сантиметра тиня и пясък. Ние с Пъчо пак не открихме нищо забележително, но Евгени ни повика и ни посочи с пръст една особеност, която ни бе убягнала — зидът, който служеше за под на помещението, не достигаше околните стени.

— Разбирате ли — казваше по-късно Евгени, докато гребяхме с мауната към пристанището, — подът е фалшив, неистински, по-скоро — двоен. При катастрофата, сполетяла Бизоне, някоя от страничните стени се е съборила и е легнала върху пода.

— Е? Какво от това? — попитах аз, като не разбирах докъде искаше да ни доведе с думите си. — Какво значение има, че подът е двоен?

— Наистина ли не разбираш? — учуди се той. — Съборената стена навярно лежи в единия си край на пода на стаята, а в другия… затваря продължението на прохода надолу…

Пъчо яростно се плесна по коляното:

— Дявол да го вземе, как не се сетих досега! И ако се отвори…

— Това и смятам да направя — кратко каза Евгени.

— Значи пак „Сезам, отвори се!“, така ли? — обадих се аз. — Но какво ще стане, ако вместо да се отвори проходът, се срине и онова, което сега е открито?

— Остави това на мене. То е вече по моя занаят.

И наистина целия следобед и вечерта той прекара надвесен над някакви изчисления, а после дълго и внимателно — много по-дълго и по-внимателно от миналия път — подготвя взрива. На сутринта се повтори същото, както в деня след връщането ми от Варна — взрив, изчакване да се утаи мътилката и нова рекогносцировка на Евгени.

Ние го видяхме как достигна мястото на взрива и как се спусна под водата. Минаха няколко минути, а той не се показа на повърхността.

— Започвам да се боя! — с тревога произнесе Пъчо. — Защо не се показва? Да не му се е случило нещо?

Вдигнах бинокъла и внимателно огледах мястото. Въздушните мехури се появяваха равномерно все в една и съща точка.

— Виждам мехурите от апарата му. Засега не забелязвам нищо тревожно.

Но след още две-три минути археологът се изправи, хвърли настрана дрехата си и обрамчи дихателния апарат. Обаче не стана нужда да влиза във водата — в същия момент Евгени се появи на повърхността и започна да гребе към нас с такъв устрем, като че ли беше апаш, гонен от хиляда стражари. Не мога да ви кажа точно какво, но имаше нещо необичайно в плуването му. Това ние с Пъчо не разбрахме, а почувствувахме; просто го усетихме с кожите си. И без да разменим дума, станахме едновременно и слязохме надолу към водата, за да посрещнем плувеца.

Той доплува до нас, изправи се, свали мундщука от устата си и задъхано изговори:

— „Сезам, отвори се!“ Точно това се случи: казах „Сезам, отвори се!“ и пещерата на Али-баба се отвори.

Заведохме го до огъня, помогнахме му да свали апарата и почакахме да успокои дишането си.

— И аз ще кажа като Пъчо: предположенията ми се потвърдиха — заразказва Евгени. — Когато се спуснах в прохода, от повалената стена нямаше и следа.

— И на нейно място?…

— Проходът продължава надолу така, както го знаете — около два на три метра. И знаете ли до каква дълбочина? — Евгени ни изгледа победоносно. — До двадесет и два метра от повърхността на морето или деветнадесет, ако мерим от нивото на дъното.

Пропуснах да ви кажа, че при зида дъното е на дълбочина три метра.

— Двадесет и два метра! — извиках аз. — Да не би да имаш халюцинации, Евгени?

— Когато стигнах до долу, дълбокомерът ми показваше точно двадесет и два метра!

— Как!? Нима посмя да слезеш сам до долу?

— Не ме прекъсвайте и ще ви разкажа всичко. И така коминът започва от дъното и се спуща почти отвесно надолу. Като отминах разширението, което познавате, аз си помислих да се връщам — да си кажа искрено, достраша ме. В тази дупка е тъмно като в пъкъла… После обаче забелязах, че отворът на пролуката над главата ми се вижда напълно ясно и винаги може да ми послужи за ориентиране. Това ми даде кураж и аз продължих да се спущам надолу. Второ разширение, напълно прилично на първото, имаше и на дванадесет метра дълбочина, мерено от дъното. И там се порових, но пак не намерих нищо.

Сега разказът на Евгени бе прекъснат от археолога:

— Какви размери има това разширение?

— Горе-долу като първото, приблизително шест на четири метра и височина около три и половина. Изградено е също от тухли и камък.

— В каква посока е спрямо оста на комина?

— Първото разширение беше към пристанището, нали? Второто е в обратната посока. Оставете ме сега да разказвам нататък. Аз отминах тези две разширения и продължих да се спущам, докато стъпих на твърда земя. Първото, което ми направи впечатление, беше, че стъпих на твърда почва, а не върху тиня. Тогава погледнах дълбокомера на ръката си. Светещите стрелки показваха точно двадесет и два метра.

Винаги съм се дразнил от сухотата в речника на инженерите. Те сякаш са неспособни да говорят по друг начин освен с първо, второ и трето. Ако не вярвате, разгънете предишните страници и ще се уверите.

Подхвърлих:

— Казваш „първото, което ми направи впечатление“. А кое беше второто?

— Второто беше дълбочината. А третото…

— О! Значи имаше и трето!

— … че долу имаше много силно течение. Просто ме влечеше със себе си и трябваше да правя страшни усилия, за да се задържам под светлия правоъгълник над главата ми. Не се виждаше нищо, но имах чувството, че течението се носи по някаква дълга и права галерия.

— С каква посока? — запита Пъчо.

— Най-общо казано — успоредно на брега. Много ми се искаше да изследвам тази галерия (ако това наистина е галерия), но не посмях, понеже ми липсваше „нишката на Ариадна“[1] и предпочетох да се върна.

Замълчахме. Евгени като че ли беше свършил, а ние с Пъчо бяхме напълно омаяни и объркани от разказа му. Историята наистина започваше да прилича на фантастичен роман.

— Какво мислиш за всичко това? — прекъсна мълчанието археологът, като се обръщаше към Евгени.

— Имам една теория, но тя е толкова дръзка, че просто се смущавам да я изкажа. — Евгени се премести по-близо до огъня. — Да приемем, че при труса, който е свлякъл Бизоне под водата, някои по-стабилни сгради напълно или частично са се запазили. В следващия момент от околните брегове над града са се свлекли хиляди кубици пръст, пясък, чакъл, а вероятно и цели земни пластове. Като съдя от геологическия строеж на „Чаракмана“, допущам, че над погребания град може да са легнали варовикови и глинени шисти, които са се опрели на земните струпвания, на масивните сгради и, да речем, на крепостните стени; ако е имало такива. Така само за няколко секунди градът се е озовал едновременно и под земята, и под водата. Но както вероятно знаете, покрай нашето крайбрежие минава тъй нареченото „Дяволско течение“. С него водите на Дунава се стремят да се излеят през Босфора в Средиземно море. И когато от Бизоне е останало само „пусто място“, както беше писал не помня кой от древните географи, тогава е започнала тихата, но непрестанна двехилядна работа на „Дяволското течение“. Отначало то срещало новата преграда по пътя си и я заобикаляло. Но да допуснем, че в един щастлив ден някъде под шистите част от тази преграда се поддала на непрекъснатия натиск на милионите тонове вода. Образувала се е дупчица, после кухина, пещера и накрая… тунел…

— Тунел, който минава през улиците на Бизоне? — тихо запитах аз. — Смяташ ли, че това е възможно?

— Не само е възможно, но е и сравнително често явление в природата. На езика на геолозите то се нарича „частично еродиране“ или „частична ерозия“. Пък и как да не е възможно? Сметнете сами: ако на дадено податливо място водата отзема от преградата само по метър на година, за две хиляди години ще се образува тунел, дълъг два километра! А ерозионното действие на такова мощно течение като „Дяволското“ съвсем не е по един метър на година…

— Значи допущаш, че някакъв подводен и подземен тунел пресича Бизоне от единия край до другия?

— Един или няколко — отговори Евгени веднага. — Вижте, момчета. Теорията ми не е изсмукана от пръстите, а се основава на няколко факта. Първо — забелязвате ли, пак започна да изброява, — съществуването на тази сграда, в която преди малко влязох. Второ, земният пласт, под който се намира тази сграда. Трето, течението, което ясно усетих и което е изчистило наноса там, където стъпих. Четвърто, съществуването на „Дяволското течение“, което можете да проверите на всяка морска карта. Е, кажете, може ли теорията ми да се нарече голословна.

Пъчо се изправи и отново посегна към апарата си.

— Няма защо да умуваме. Да отидем и да проверим сами.

Но Евгени поклати неодобрително глава.

— Нищо не ще направим. Ако можеше да се направи нещо, бих го свършил сам преди малко. Трябва да се спуснем с добре заредени апарати, мощни подводни фенерчета и точни компаси.

[1] Според гръцката митология: Ариадна, дъщеря на критския цар Минос, се влюбила в героя Тезей и му дала да размотава една нишка, с помощта на която той успял да излезе от Лабиринта, след като убил чудовището Минотавър. ↑

Пещерата на Али-баба

Камен:

Събрахме се над пролуката и отново огледахме съоръженията си. Предстоеше ни спущане, при което всеки пропуск в екипировката можеше да бъде съдбоносен. Освен обичайните принадлежности сега всеки от нас носеше фенерче и целулоидна плочка за писане — долу тя щеше да бъде единственото ни средство за разговор и общуване. Освен това Евгени, когото избрахме за старши на нашата малка група, беше снабдени с непромокаем компас със светещ циферблат.

За последен път си повторихме да не се делим, „каквото и да се случи“, и Евгени посочи с палец надолу — на безмълвния, леководолазен език това означава: „Да се спущаме!“. Като старши на групата, а и понеже вече бе минавал този път, той пръв проникна в черното гърло на процепа, след него се проврях аз и накрая — Страшо. Помня, че след няколко метра погледнах нагоре. В четириъгълния отвор на процепа се синееше студеното декемврийско небе, а между камъните и тухлите на градежа се оцеждаше оскъдното злато на слънцето.

Полека отминахме двете разширения — горното, познатото, и другото, за което бе говорил Евгени. Чудех се как бе имал смелостта да се спусне сам в тази бездна! Още от десетина метра дълбочина попаднахме сред непроницаем мрак и само мъждеещият отвор над главите ни напомняше за светлината на деня. Стигнахме до дъното. Да, още веднъж се потвърдиха наблюденията на Евгени — долу ясно се усещаше силно течение, което непрекъснато се стремеше да ни изтласка някъде към запад, в посока, успоредна на брега.

Запалихме фенерчетата и с жълтите им лъчи опипахме околния мрак. Онова, което Евгени бе нарекъл „галерия“, представляваше всъщност просторно помещение в някаква сграда. Обхвана ме някакво неизпитвано досега вълнение. В него имаше и трепет пред неизвестното, и страхопочитание пред размерите на тази сграда, и просто осезателно усещане, че ми предстои да преживея нещо неповторимо. Потърсих очите на Евгени. Разменихме един продължителен поглед, пълен с нямо разбирателство. После, се огледахме за Страшо. Но нашият приятел беше изчезнал!

Ледени тръпки пролазиха по тялото ми. Страх, не, ужас изпълни сърцето ми при мисълта, че Страшо е отвлечен от течението. От резките и нервни движения на Евгени разбрах, че и той беше в същото състояние. Ние шарихме с фенерчетата си наоколо, взирахме се, но от Страшо нямаше и диря. Моят спътник ми направи знак да угася светлината. Попаднахме отново сред гъст мрак и почакахме няколко секунди, за да се приспособят очите ни към непрогледната тъмнина. После бавно се извъртяхме.

Там, някъде наляво, мержелееше едва видима жълта точка…

В миг страхът се превърна в безпределен гняв. Ние се втурнахме по посока на светлината. Бях се вече приближил до Страшо и се готвех да дръпна ръката му, когато неволно проследих с поглед лъча на неговото фенерче. Смръзнах се от удивление — пред очите ми беше дивна гледка: на висок тържествен трон седеше един мраморен Посейдон, божествено-величествен в съвършенството на формите си, облегнат с царствена небрежност на своя тризъбец и вперил спокоен поглед някъде към безкрая. Вие вече знаете, че аз съм виждал немалко велики творби на скулптурата, а познавам по репродукции и всичко онова, което се пази в музеите. Но нищо не може да се сравни с триметровата фигура на този бог, която беше пред очите ми!

Страшо долови шума на апаратите ни и без да се обърне, надраска нещо върху целулоидната си плочка и ни я подаде. Прочетох: „Мисля — храм на Посейдон, навярно покровител на града. Честна дума, скулптурата е от Праксител[1]!!!“ Праксител? Защо пък не — като гледах божественото съвършенство на фигурата, аз започнах да разбирам как гърците са могли да вярват в своите богове…

Евгени ни подръпна и с това ни даде знак, че трябва да продължим. Направих усилие да се освободя от обаянието на това удивително творение на изкуството и в този момент ми хрумна нещо. Та нали уж така добре познавах устройството на гръцките храмове? И ако катастрофата е била така мигновена?… Размятах ръце в яростна жестикулация — молех приятелите си да отделим няколко минути за една малка проверка. След кратко колебание Евгени кимна с глава и аз се отправих към вътрешността на храма. По-късно Страшо ми казваше с тон на похвала, че едва успявал да ме следва — така самоуверено и без колебание съм се оправял в сложния лабиринт на светилището. „Сякаш беше прослужил времето за пенсия като клисар в Посейдоновия храм“, завършваше той неизменно по свойствения му начин.

Така тримата достигнахме до едно малко (за мащабите на храма) помещение, приблизително четири на пет метра, покрито с около половинметров слой наноси. Отправих се веднага към едно слабо възвишение в средата на помещението и зарових ръце в лепкавата тиня. Потърсих малко и напипах онова, което търсех. Измъкнах ръце и изплакнах „нещото“ във водата. Спътниците ми го осветиха с фенерчетата си. В ръцете ми се намираше един изящен златен съд, обсипан с инкрустирани скъпоценни камъни, които сияеха с разноцветните си отблясъци.

Още няколко пъти рових в тинята и всеки път измъквах пред смаяните очи на Евгени и Страшо все нови и нови златни съдове с най-прелестни форми. След това им подадох всичко и написах върху плочката си: „Свещените съдове на жреците. Какво ще ги правим?“

Евгени се поколеба. Разбирах смущението му — ние имахме съвсем ясно определена задача и иманярските ни открития не трябваше да ни отклоняват от нея, а същевременно той съзнаваше нашата отговорност за опазването на това изключително богатство. Помисли малко, после посочи към тинята — както беше вършила това две хиляди години, тя и сега щеше да съхрани съкровището. Не без съжаление го послушах и зарових златните съдове.

След малко тримата отново видяхме над главите си светлия правоъгълник на прохода към повърхността. Евгени се ориентира по компаса и като се увери още веднъж, че Страшо не е изчезнал пак нанякъде, се отправи по галерията срещу течението.

Тази галерия, както по инерция продължавам да я наричам, се оказа всъщност главната зала на храма. Ние я преплувахме по цялата й дължина, пресякохме и просторното преддверие и след малко се провряхме под свода на тържествената врата на светилището на Посейдона. Обърнах се и осветих външната страна на входа. На мраморната облицовка от двете страни на вратата бяха закрепени множество плочи с дълги текстове на гръцки език. Изтръпнах от любопитство — това навярно бяха договори със съседни полиси или далечни приятелски страни, цяла една история, издялана върху камък. Полека тръгнах от плоча на плоча. Върху камъните срещнах имената на Аполония, на Милет, на тракийския цар Садала, на Олбия[2] и Одесос, на някой си тесалиец Терсандрид, син на Хипарх, и още много, много други. Душата ми беше ненаситна да поглъща думите, изписани с длето. Изведнъж някой ме подръпна за рамото. Обърнах се. Беше Евгени, който ме викаше след себе си. Последвах го. От другата страна на вратата бе закрепена една зелена базалтова плоча. Още първите думи по нея ми показаха, че това бе вторият екземпляр от онзи надпис, който стана причина за всичките ни търсения. Сега трябва да ви призная една моя дребна суета. Прочетох текста и първото, което ме изпълни със задоволство, беше, че почти напълно вярно бях възстановил липсващата част от текста. Тук последните редове гласяха: „Ковчежникът, след като напише два пъти това решение с вдлъбнати букви върху скъп камък, да постави единия пред храма на Посейдон, а другия при кораба на Арнав, син на Уранос, който е изправен на полето източно от града и откъдето Астроанер Арнав ще замине с хората си.“ Разбирате ли? Разликите бяха незначителни: допълваха се имената на бога и на бащата, вместо Астроанакс накрая беше употребено Астроанер, а за кораба се казваше „който е изправен на полето“, а не „който се намира на полето“.

Застанали от двете ми страни, Страшо и Евгени следяха всяко мое движение. Взех бялата си целулоидна плочка и написах: „Корабът е стоял на полето изправен. Арнав е син на Уранос. На гръцки Уранос значи небе!“ Нямаше нужда от повече думи — те щяха да ме разберат…

Огледахме набързо другите плочи, после се извърнахме. Пред вратата на храма, там, където започваше внушителното мраморно стълбище, се издигаше прекрасна дорийска колонада, която поддържаше фриза на храма и над него — триъгълния фронтон. Фризът и фронтонът бяха покрити с релефи. Изплувах по-високо, докато опрях глава о земния пласт, похлупил Бизоне, и в светлината на фенерчето очите ми съзряха чудни сцени от гръцката митология, в които централно място заемаше Посейдон, а в дивна хармония около него бяха разположени нереиди, тритони, найади и други морски божества.

Спуснах се пак долу при двамата ми спътници и една минута се съвещавахме с жестове — „най-тихото съвещание, проведено някога в България“, както се изрази по-късно Страшо. Евгени настояваше да се връщаме, като многозначително сочеше часовника на ръката си; ние със Страшо твърдяхме, че онова, което сме открили, е твърде малко и настоявахме да продължим още няколко минути търсенията си. Накрая Евгени отстъпи — той разбираше, че истинският ни мотив беше желанието ни да побродим още малко из приказната пещера на Али-баба, но така или иначе, бяхме два гласа срещу един…

Вляво пред храма започваше дълъг и леко извит мраморен перистил[3]. Между двете първи стройни колони на перистила се възправяше в естествен ръст бронзовата статуя на някакъв заслужил гражданин на Бизоне. Съвършенството на нейното изпълнение издаваше ръката на някой от големите майстори на античната скулптура. Тогава предположих, пък и досега съм убеден, че именно някъде под перистила се намираше и онази статуя на Астроанакс Арнав, за която говореха надписите. За съжаление ние не можахме да проверим това предположение — останалата част от перистила беше затрупана под непробиваема купчина от скали, глина и чакъл. Вдясно обаче, в центъра на площада, заграден от перистила, се издигаше напълно разчистена от наносите друга колосална статуя на Посейдон — мъжествен, изправен във величествена стойка, обърнал поглед нататък, където някога се е синеел просторът на неговите морски владения.

Като се борехме с течението, ние пресякохме площада, хлъзнахме се над едно импозантно стълбище и се озовахме пред нова величествена сграда — булевтерионът[4]. Той също беше с колонади и скулптурни фризове, около церемониалния му вход пак имаше мраморни плочи с текстове на договори, възхвали на заслужили граждани и важни съобщения на агораномите[5]. Но булевтерионът бе останал малко настрана от силния поток на „Дяволското течение“ и за разлика от храма на Посейдон по-голямата част от фасадата заедно с повечето надписи беше скрита под земните струпвания. Преминах от надпис към надпис, като търсех някакво указание за пребиваването на Арнав и неговите хора в Бизоне. Бях се вече отчаял, когато на последната плоча, която едва-едва се показваше над тъмната маса на струпванията, зърнах името на „звездния мъж“. Първите три реда гласяха: „На добър час! Арнав, син на Уранос, предупреждава гостолюбивите граждани на Бизоне, че…“ Разрових горния слой чакъл. Той беше така сбит, че разраних пръстите и дланите си, докато разкрих още един ред: „… при тръгването на неговия кораб ще…“ По-надолу не можах да стигна. Останалата част от плочата бе захлупена под тежка скала, която дори не успях да поклатя. Но и това, което прочетох, не беше малко. Още едно наше предположение се потвърди: Арнав е знаел, научно е предсказал, че ще последва катастрофа, и е предупредил жителите на Бизоне. Какво? Да напуснат града? Да укрепят земните пластове? А защо бизонийци не са го послушали? Не са го разбрали или са били дяволски твърдоглави? Не мога да отговоря на тези въпроси — истината е все още скрита под водата и морското дъно.

Отминахме булевтериона. По-нататък, тясна и дълга, се простираше агората, пазарният площад на Бизоне. Тук всичко сякаш бе заспало дълговечен сън — безбройните магазини на двата покрити базара като че ли ей сега щяха да оживеят, в тях щяха да се появят чудните стоки, изработени от сръчните ръце на траките или донесени на бързоплувни триери от далечни богати страни, а гласовете на търговците щяха да се надпреварват да привличат с примамни обещания наметнатите с хламиди или хитони купувачи…

Когато агората остана зад гърбовете ни, ние попаднахме в квартала на богатите граждани. От двете страни на широката, покрита с големи равни каменни блокове улица се издигаха прекрасни обширни домове, всеки от които представляваше сам по себе си едно завършено произведение на античното архитектурно изкуство. Всичко тук беше в същото състояние, както в момента на катастрофата — само да затворехме очи, ние като че ли щяхме да чуем веселия глъч на децата, тежките стъпки на архонтите и старейшините, нервната шетня на робите и тъжната песен на робините. Какви ли богатства се криеха зад каменните стени на тези сгради? Колко ли творби на изкуството, златни съдове, украшения? Неведнъж аз забравях даденото обещание и се втурвах в приветливо отворената врата на някой дом, но всеки път Евгени ме догонваше и ме повеждаше отново по леко наклонения път…

Плувахме още няколко минути, като следвахме наклона на улицата, и изведнъж се озовахме на водната повърхност.

[1] Праксител — един от най-великите скулптори на древна Гърция, живял през ІV в. пр.н.е. ↑

[2] Олбия — древногръцка колония, разположена на черноморския бряг между устията на реките Буг и Днепър. ↑

[3] Перистил — покрита колонада. ↑

[4] Булевтерион — съвет на старейшините, официалната сграда на древногръцкия град-държава. ↑

[5] Агораном — надзирател на пазара. ↑

Премеждие

Евгени:

Тримата се спогледахме смаяни, после завъртяхме фенерчетата наоколо. Нататък градът продължаваше на сухо, притиснат под естествения похлупак на земните пластове. Едва се измъкнахме от водата и археологът заговори оживено:

— Ощипете ме, момчета! Ощипете ме, за да се събудя! Честна дума, не мога да повярвам на очите си. Кажете ми: истина ли е това, което преживях в последния час? Действително ли съществува този приказен град или след малко ще се събудя в бараката на Риболова?

При звука на глас неволно потръпнах — имаше нещо недействително в тези звуци, нарушили хилядолетния сън на погребания град.

— Кълна се в къдравата брада на Посейдона — извика Страшо, — тази разходка ми заплати с лихвите всички ядове, които имах с Божилов, включително и оставката ми. — Той седна на земята и изведнъж избухна в неудържим, истеричен смях — неволен отдушник на напрежението, което бяхме преживели в последния половин час. Ехото му отвръщаше с един нестроен, многогласен хохот, от който по кожата ми пролазиха нервни тръпки. Когато се поуспокои, Страшо избърса сълзите си и въздъхна комично: — Дядо Посейдоне, направи чудо и ми достави една цигара! Искам да се прославя като първи жител на античен гръцки полис, който е бил пушач…

— Забелязвате ли — обади се пак Камен, — че въздухът е свеж, а земята почти суха?

— Забелязах — отговорих аз. Най-после дарбата ми да говоря се беше възвърнала. — Навярно незалятата част на града има някаква връзка с повърхността, откъдето нахлува сух и по-топъл въздух.

— Но как изобщо е възможно да има такова чисто място в Бизоне? — продължи в недоумение археологът. — Според мене, сега се намираме някъде по средата на разстоянието между „Чаракмана“ и пристанището на Каварна. Не противоречи ли това на твоите геологически хипотези?

— И аз се кълна в брадата на Посейдона, че ние сме свидетели на най-удивителната проява на епирогенезата…

— Ох, нещастен аз! — проплака Страшо. — Дори и тук, на две хиляди години разстояние, ме преследваш с твоите мъчни думи.

Не можах да се сдържа и се усмихнах:

— Думата е гръцка и затова съвсем подходяща за мястото, където се намираме.

— Оставете шегите — смъмри ни Пъчо. — Обясни, моля те, какво е това чудо, което е пред очите ни.

— Епирогенеза се нарича бавното вертикално движение на земната кора. Нали знаете, че в разстояние на векове някои точки на земята се издигат, а други спадат по-ниско? Именно това е епирогенезата.

— А защо сега говориш за „най-удивителната проява на епирогенезата“?

— Защото само за някакви си двадесет столетия — незначителен период за историята на земята — тук са се извършили смайващи геологически промени. Започнало е с труса, който е пратил Бизоне на морското дъно и даже под него. После се е намесило „Дяволското течение“ и чрез частичното еродиране е изчистило от земните натрупвания този квартал на древния град. И най-после си е казала думата епирогенезата, която — нещо почти рекордно за нея — за две хиляди години е издигнала тази част на града заедно със земния калпак върху него на десетина метра, докато тя се е озовала над нивото на морето. Кажете, не е ли това удивително?

— Значи ние стотици пъти сме минавали над разчистения град, без да предположим, че под нас, изметено и измито, е най-голямото археологическо откритие на нашия век! — тихо произнесе Камен.

Но за разлика от него Страшо не е човек на тихите съзерцания:

— Е, какво — избухна той, — нима няма да минем по „корсото“ на Бизоне? Да оставим тук съоръженията си и да пообиколим малко.

— Разбира се, че ще се поразходим — казах аз — но няма да оставяме съоръженията си. Ако намерим някакъв проход към повърхността, ще завършим разходката си по сухо. Но във всички случаи не бива да оставаме дълго. Страх ме е, че батериите на фенерчетата ни са вече доста изтощени.

Ние станахме и с апарати на гърба, с маски над очите и перки в ръцете закрачихме със страхопочитание по смълчаните улици на Бизоне. Избрахме напосоки една къща и влязохме. Високата ограда образуваше обширен, почти квадратен двор. В дъното се забелязваха някакви стопански сгради, а отпред, към улицата, бяха разположени сенчести аркади, дантели от мраморни бръшляни се спущаха от стройните колони, белокаменни пейки се гушеха в кътчетата, където преди две хиляди години са растели чимшир и алое и са се издигали гиздави тополи. А сред цялото това великолепие се съзираше един фонтан. Тримата приближихме към него и изведнъж ахнахме от изумление — в средата на фонтана три нимфи обграждаха един бронзов Пан[1], а по някакво чудо на природата от ръцете на козокракия бог продължаваха с весел шум да бликат струи вода…

Обиколихме двора, после влязохме и в дома, в който от двадесет столетия не бяха отеквали човешки стъпки. Някои от стаите бяха чисти, други — пълни с втвърдена като камък тиня.

— Ето едно потвърждение, че епирогенезата е започнала тогава, когато частичната ерозия е завършила своята работа — казах аз, като посочих втвърдената тиня. — В стаите, които са били по-близо до течението, водата е размила и отнесла наносите, а в другите тинята е останала и тогава, когато къщата се е оказала вече над морската повърхност.

Ние напуснахме мъртвия дом и се залутахме по улиците на погребания град. Движехме се като сомнамбули — очаровани, зашеметени, слисани, пияни от възторг! Всяка крачка ни поднасяше ново обаяние, всеки дом ни караше да се задъхваме от удивление, всеки двор ни поразяваше. Ние сядахме по мраморните скамейки, смирено заставахме пред статуите на домашните богове, с треперещи от вълнение пръсти се докосвахме до изящните вази и канделабри. Не мога да изброя цялото великолепие, на което се насладиха очите ни в тази невероятна разходка в мъртвия град — в паметта ми всичко е слято в една обща картина, изпълнена с неизмерима, недействителна красота.

Доколкото успяваше, Пъчо ни обясняваше нещата, които виждахме: безкрайна поредица богове — от олимпийския гръмовержец Зевс до „варненеца“ Дарзалас[2] — произведения на изкуството, на художествените занаяти, архитектурни названия на частите на древните сгради и на покъщнината. Но от всичко чуто аз съм запомнил само едно:

Бяхме влезли в някакъв невъобразимо разкошен дом и изведнъж се стъписахме — от стената ни гледаше едно сякаш живо лице на млад мъж.

— Стенописи! — възкликна Пъчо. — Приказни стенописи! Този тук изобразява сцена от Троянската война, другият — навярно победоносните походи на Александър Македонски. — Той ме попита, без да отмества поглед от картините: — Можеш ли да обясниш как са се запазили, щом тук е текла водата на „Дяволското течение“?

— Нямам никаква представа — признах аз. — Вероятно боите са притежавали качества, каквито днес са непознати…

— Това е дело на много голям майстор — благоговейно произнесе археологът. — Не бих се изненадал, ако тук виждаме произведения на Апелес[3] или на равен нему майстор. Археологията не познава други тъй съвършени стенописи, без да изключвам онези от Помпей!…

Изведнъж разходката ни изведе пред подземния бряг на морето. Сякаш се събудихме от дълбок сън — едва сега се сетихме да погледнем часовника (бяхме прекарали повече от час и половина по улиците и къщите на надводната част на Бизоне), да забележим, че фенерчетата ни едва мъждеят, да си спомним, че ни чака още дълъг и опасен път.

— Ние се увлякохме, момчета — казах аз. — Красотата на Бизоне ни омагьоса и ни накара да забравим, че от „горната земя“ ни дели едно сложно препятствие — наводнената част на града.

— Не се бой, Евгени — утеши ме Страшо. — Дяволът не е толкова черен, колкото ти го виждаш. След пет минути сме в храма на Посейдон.

Аз се справих с компаса и определих посоката, която трябваше да поддържаме на връщане. Екипирахме се, предупредих спътниците си, че трябва да се движим без никакви отклонения, и се спуснахме във водата. Но едва изминахме няколко метра и аз отново издърпах Камен и Страшо на сушата.

— Не се вижда нищо — казах аз, като старателно се мъчех да скрия тревогата, която ме беше обхванала. — Светлината на фенерчетата не прониква дори и на двадесет сантиметра във водата. — Свалих колана си за ножа, накарах и Страшо да направи същото. — Слушайте, единственото средство да не се загубим е да се завържете за мене. Аз ще се движа по компаса и ще ви водя, вие плувайте с протегнати напред ръце, за да не се нараните о някой зид.

Отново се потопихме във водата и заплувахме. Около нас цареше непрогледен мрак. Като се мъчех да забравя безпокойството си, аз се взирах във фосфорнозеленикавите цифри на компаса и плувах толкова бързо, колкото бяха възможностите ни. Казах преди малко, че „се мъчех да забравя безпокойството си.“ Всъщност наравно с безпокойството аз изпитвах и ужасни угризения. Как можах да допусна тази почти престъпна небрежност? Затова ли приятелите ми ме избраха за старши на групата, за да се увлека дотолкова в красотите на Бизоне, че да забравя обратния път, да забравя, че отговарям не само за себе си, но и за още два живота?

Пресмятах, че ако се движехме все с тази скорост, след десет минути трябваше да бъдем пред храма на Посейдон. За да потисна тревогата си, аз започнах да броя на ум секундите. Сто… двеста… петстотин… Като отброих до седемстотин, аз спрях и в слабата светлина на фенерчето се опитах да открия докъде сме стигнали. Приближих до някаква сграда и като напрягах очи, я огледах. Нищо в нея, нито един камък, не ми се стори познато. Отидох по-нататък, като се надявах да се озова пред стройните колони на перистила. Но пред мен беше друга някаква постройка, която никога досега не бях виждал.

Отново се справих с компаса и продължих да плувам. Край мен приятелите ми дишаха все по-тежко и по-тежко. Като преброих още до двеста, аз пак спрях и пак потърсих нещо познато наоколо. Уви, и този път същият резултат! В този момент престанах да се самозаблуждавам — тримата се бяхме загубили в лабиринта на потъналия град!

Къде бях сгрешил? За секунда се върнах мислено назад по изминатия път и потърсих грешката си. И бързо я открих: ние бяхме тръгнали от надводната част на Бизоне не от същото място, където бяхме пристигнали. Улицата приличаше на предишната, но нито един от нас не се досети да провери дали там наблизо беше онзи фантастичен двор, където продължаваше да блика вода от фонтана! Да, тази беше причината да не намерим храма, да не попаднем в пътеуказателния поток на „Дяволското течение“!

Пъчо ме почука по рамото, за да привлече вниманието ми, и издигна юмрук нагоре. На леководолазния език това означава: „Отворих резервата на апарата!“ Страшо и аз, които от няколко минути също с мъка изсмуквахме глътките въздух от апаратите си, последвахме неговия пример. Знаех какво значи това — имахме въздух за още десетина минути и после… Яростно разтърсих глава: видението на трите ни трупа, които след няколко дни или седмици хората щяха да намерят по улиците на Бизоне, вледеняваше сърцето и парализираше мозъка ми. Погледнах спътниците си. В очите им имаше страх, но не и упрек.

Какво да направя? Аз не се колебах дълго над тази проблема — вече не можеше да се мисли за намиране спасителния проход, а единственият изход беше да се доберем отново до надводната част на Бизоне и там да чакаме помощ отвън или да търсим „комина“, който доставяше въздух от повърхността. И това трудно можеше да се нарече „изход“, „спасение“, защото може би не бихме издържали на студа и глада до идването на спасителите, но то поне би отложило фаталния час на смъртта, би увеличило надеждата.

По компаса избрах същия курс, който преди два часа ни бе отвел от храма на Посейдон до сухата част на града, и повлякох нататък приятелите си. Но сега пред нас не беше широката и чиста главна улица на Бизоне, а някаква безкрайна плетеница от тесни улички, затворени дворове, купчини земни струпвания, зидове и тесни процепи между сградите. Разбрах — ние вече напълно се бяхме загубили…

Блъснах рамото си в някакъв ръбест камък. Лявата ми ръка увисна безпомощно и изпусна компаса. Не направих усилие да го потърся — за какво ми служеше още този компас? И изобщо имаше ли смисъл да продължаваме да се борим? Не трябваше ли да използувам тези последни минути, за да поискам прошка от приятелите си?…

Докато тези мисли бавно завладяваха съзнанието ми, аз изведнъж усетих съвсем лек тласък. Застанах неподвижно. Да, нямаше съмнение — бяхме попаднали в някакъв поток на „Дяволското течение“, не така силен и устремен като в Посейдоновйя храм, но все пак достатъчен, за да се усеща. В сърцето ми трепна надежда. Щом има течение, значи съществува тунел; а щом съществува тунел, той сигурно отвежда някъде извън погребания град. Извиках до мене Страшо и Камен и написах на плочката си: „Тръгваме по течението. Не се отклонявайте! Плувайте бързо и пестете въздуха!“

Те схванаха веднага единствения шанс, който ни се предлагаше. Гмурнахме се, насочихме се по течението и като се стремяхме да не се отделяме един от друг, заплувахме бързо. Започнах да дишам пестеливо: поемах въздух в дробовете си и го задържах до когато можех. Лявата ми ръка беше като парализирана, а освен това усещах силен студ — при удара в камъка бях разкъсал костюма си и сега водата нахлуваше през пробитото място и се стичаше в ледени струи по тялото ми. След малко течението видимо се усили. Навярно бяхме попаднали в някой от централните проходи на водата през Бизоне. Ние използувахме нейния напор и устремност, помагахме си с перките и бързахме, бързахме с всички сили.

Почти не виждах през къде минавахме. Пред очите ми се мярваха сводове и гладки стени, огромни безформени купчини от скални блокове и глина, колони и аркади, проядени зидове, повалени статуи, после отново струпвания и отново зидове — всичко течеше с бясната скорост на въртяща се кинематографическа лента, а напрегнатото ми съзнание не успяваше да се спре на никакъв предмет, да запамети подробностите…

Провряхме се през някакъв разрушен широк зид. Зад него вече нямаше никакви следи от строежи. Разбрах — бяхме излезли извън крепостната стена на Бизоне и сега тунелът ни водеше през земните пластове. Единствената ми мисъл беше: „Ще успеем ли?“ Ние се състезавахме срещу времето и наградата в състезанието беше онази малка искрица, която се нарича живот. Ще успеем ли да победим времето? Ще издържим ли?

Все по-мъчно и по-мъчно изсмуквах животворните глътки въздух от апарата си, когато изведнъж мракът свърши! Течението ни изхвърли извън тунела, и ние се озовахме сред познатата синьо-зелена прозрачност на морето, а над главите ни се диплеше сребърната плащаница на повърхността. Бяхме спасени!

Изплувахме. Приятелите ми бяха пребледнели, с удължени лица, но в очите им се четеше възторг. Вероятно и аз съм изглеждал по същия начин. Огледахме се. Намирахме се на около триста-четиристотин метра западно от „Чаракмана“ и на стотина метра от брега.

Ръката продължаваше да ме измъчва и затрудняваше плуването ми. Свалих апарата и с него се натовари Страшо, а Пъчо плуваше до мене и ме подпомагаше. Така стигнахме до брега и се проснахме обезсилени на студения пясък.

— И този път се отървахме — обади се по едно време Страшо. — Аз вече си представях как Божилов сумти и пише съобщението: „Нашият уважаван сътрудник и редактор Страхил Смилов…“

— Аз пък предлагам — измъчено се ухили Пъчо — от днес нататък течението да не се нарича вече „Дяволско“, а „Ангелско“…

Починахме десетина минути, после се изправихме и затътрихме уморените си крака по брега. Сега не ругаехме вятъра — напротив, той бе най-приятното нещо на света. Докато вървяхме и се радвахме на светлината и простора, Пъчо ни разказа съдържанието на последния надпис.

— Ние трябва пак да се върнем в Бизоне — казах аз, след като той свърши. — В погребания град положително има още много важни сведения за гостуването на Арнав, записани от бизонийци. Неговата статуя, която също е скрита някъде там, ще ни даде известни анатомически подробности за него и неговата раса. Може би някой художник или ваятел е оставил и външно описание на кораба. Но в предположенията си аз не спирам дотука. Няма съмнение, че Арнав е познавал законите на еволюцията и е знаел, че след хиляда или няколко хиляди години човечеството ще се научи да говори с езика на науката, че ще открие не само Бизоне, но и следите от посещението на гостите. Той и хората му сигурно не са пропуснали да установят контакт с онези земни жители, които ще могат да говорят с тях като равни с равни. Убеден съм, че някъде в Бизоне — защо да не бъде например в някое от подземията на Посейдоновия храм? — кротко лежи и чака един контейнер с огромна научна информация. Всичко това ние трябва да открием.

— Благодаря! — кисело рече Страшо. — Този път ние измамихме „безносата“ и се отървахме с няколко бели косъма над ушите. Втори път не желая да опитвам.

— И най-важното, няма никакъв смисъл — продължи мисълта му археологът. — Ние направихме всичко, каквото трима души могат да направят. Останалото ще бъде губене на време и напразен риск.

Стигнахме до „Чаракмана“ и подкладохме тлеещите въглени на огъня. После седнахме около него и запалихме по една цигара. Вярвайте, това е най-сладката цигара, която съм пушил в живота си. След малко подех прекъснатия разговор:

— Е, какво? Значи ще спрем по средата и ще оставим всичко да потъне пак в забрава, така ли?

— Защо такива гръмки думи? — възрази Страшо. — Ние свършихме нашата работа и можем да я предадем в ръцете на археолозите.

— За разкопки? Как си представяш тези разкопки на двадесет метра под нивото на водата?

— Много просто. Ще се направи една преградна стена откъм морето, достатъчно дълбоко врязана в дъното, за да изолира напълно влагата. Когато всичко изсъхне, археолозите ще могат спокойно да копаят.

— Щом мечтаете, поне мечтайте на едро — сериозно заговори Пъчо. — Бизоне е едно от най-крупните археологически открития на всички времена, без да изключвам Помпей, Микена, Троя или египетските разкопки. Такова изключително богатство заслужава много, много повече от онова, което предлага Страшо.

— Например?

Той се отпусна по гръб на земята до огъня, тури ръце под главата си и се загледа някъде в небето.

— Затворете очи, момчета. Сега си представете целия този град — разкопан, очистен от наносите и възстановен — поставен на една грамадна плоча и заедно с нея издигнат върху железобетонни колони на десет-дванадесет метра над нивото на морето, така че и най-големите вълни да не могат да го достигат. За съвременната техника това е трудна, но не и невъзможна задача. — Той повтори замечтано: — Огромна тераса с един втори Помпей върху нея! След две хиляди години сън градът отново ще се пробуди за живот, яките му крепостни стени отново ще се изправят срещу бурите, отново ще затрополят човешки стъпки по улиците, площадите и къщите. А около града ще шуми и кипи цивилизацията на двадесетия век — кораби и бързоходни моторни лодки ще порят морето и ще се провират между колоните под терасата, обширни плажове ще дават приют на хиляди летовници, на мястото на сегашното пристанище ще се издигнат комплекси от хотели за милионите поклонници — да, именно поклонници — които ще се стичат тук от четирите краища на света, за да усетят лъха на далечната древност или да поставят цветя пред статуята на „звездния герой“ Арнав…

Археологът прекъсна разказа си, но във въображението ми продължаваше да живее чудната картина, която той рисуваше със смелите си думи.

[1] Пан — древногръцки горски бог, представян с рога и кози крака. Бил почитан като покровител на овчарите. ↑

[2] Дарзалас — велик бог на тракийските племена около днешния град Варна. Основателите на гръцката колония Одесос постепенно възприели култа към него, издигнали му храмове и паметници и така Дарзалас станал дълбоко тачен през вековете местен бог. ↑

[3] Апелес — най-известният живописец на древна Гърция (ІV в. пр.н.е.). Живял в двора на Александър Велики и нарисувал редица негови портрети. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.